ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 р.	Справа № 480/4085/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Зеленського В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, м. Суми, повний текст складено 11.11.19 року по справі № 480/4085/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України               
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з позовною заявою до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у якій просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 04.04.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на 03.04.2018 - день звільнення з військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби по 03 квітня 2018 на час його виключення із списків особового складу.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправними дії Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 04.04.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на 03.04.2018 - день звільнення з військової служби.
Зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а/с 103, м. Суми, 40030, код ЄДРПОУ 14321759) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби по 03 квітня 2018 на час його виключення із списків особового складу.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог передчасно, не врахувавши обставини, які мають значення для вирішення цього питання. 
Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач під час проходження військової служби не звертався із рапортами про реалізацію пільги, що передбачена Законом №3551-ХІІ. В праві на звернення за реалізацією такої пільги позивач не обмежувався. В рік звільнення з військової служби рапортів (заяв) також не подавав, що вказує на те, що військовослужбовець не бажав отримувати компенсацію. А чинне законодавство не передбачає підстави нарахування такої компенсації особам, які вже припинили правовідносини з військовою частиною.
Відтак, суд першої інстанції передчасно ухвалив рішення в частині стягнення компенсації за невикористанні дні додаткові відпустки 2015, 2016, 2017, 2018 роки. Спору з цього приводу не виникало.
Разом з тим, відповідач зауважує, що Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-12) передбачає гарантії для громадян України - учасників бойових дій, серед яких така пільга, як додаткова відпустка в кількості 14 дів на рік із збереженням заробітної плати. 
В свою чергу, норма спеціального Закону № 3351-12 не передбачає механізму виплати компенсації у випадку не використання учасниками бойових дій додаткової відпустки.
Стаття 8 Цивільного кодексу України закріплює можливість використання закону, який врегульовує подібні правовідносини (аналогія закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати компенсації за не використанні відпустки врегульовано Постановою - 100. 
Відповідно до п.2 розділу 2 Постанови 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином, якщо говорити про нарахування та виплату компенсації за не використану відпустку особам УБД, то остання повинна здійснюватися, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців служби.
Нормами спеціального законодавства не передбачено права на отримання компенсації за не реалізацію пільг, в тому числі такої, як додаткова відпустка за всі роки, в яких така відпустка не використовувалася. Норми Закону № 1211-12 та Інструкції 558, та Постанови КМУ 100 передбачають виключно нарахування компенсації за не використання щорічної відпустки та додаткової відпустки. Тобто, мова йде про виплату компенсації за останній робочий період. На це вказує сам зміст вказаних вище норм - не визначені ці види відпусток в множині, норми матеріального права вказують тільки на ці відпустки в формі однини, що вказує про безпідставність нарахування компенсації за всі додаткові відпустки за попередні роки. 
Аналогічний висновок вказаний в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" (якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд, на підставі ст. 238 КЗпП України, має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. 
Тобто, виплата компенсації за невикористані дні відпустки передбачена саме за останній рік, який передував звільненню, якщо працівник не використав щорічну відпустку зі своєї вини.
Щодо застосування висновків Великої палати Верховного Суду відповідач зазначає, що з огляду на рішення у справі № 620/4218/18, висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивачу не відмовлялося у виплаті компенсації, оскільки він не звертався із заявами про виплату компенсації ні в період проходження служби, ні в рік звільнення.
Таким чином, при розгляді даного спору застосування позиції ВС у зразковій справі № 620/4218/18 було би передчасним, оскільки були відсутні обставини, за наявності яких слід застосовувати зразкову справу (відсутня відмова і наведене інше правове врегулювання).
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що наказом начальника 5 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.04.2018 №82-ОС припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 з 03.04.2018 (а.с.30).
На звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відповідач повідомив, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим, додаткові відпустки, в тому числі і додаткові відпустки, що не надавалися учасника бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Позивачу роз`яснено право на звернення до суду (а.с.14,15).
ОСОБА_1 , вважаючи такі дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, протиправними, звернувся до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію відпустки, як учаснику бойових дій.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з такого.
Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Законом України  № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Законом України № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року “Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту” та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі -  Закон № 2011-ХІІ). 
Згідно з ч. 1  ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини восьмої  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з  ст. 5 Закону України № 3551-ХІІ  від 22 жовтня 1993 року “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Пунктом 12  статті 12 вищевказаного Закону № 3551-ХІІ  визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Відповідно, з моменту набуття статусу учасника бойових дій, позивач має право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацом третім пункту 14  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Поняття особливого періоду визначено абзацом 5 частини першої статті 1 Закону  України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, відповідно до якого особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. 
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 101 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. 
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, пунктом 8 статті 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, статтею 16-2 Закону України від   05 листопада 1996 року № 504/96-ВР “Про відпустки”.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі – Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені в рішенні від 30 квітня 2013 року справі “Тимошенко проти України” (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту “законності”, передбаченому Конвенцією   – стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість – за потреби, за відповідної консультації – передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264). 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Вищевикладеним спростовуються твердження відповідача про те, що з урахуванням дії особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Отже, в силу вимог процесуального закону, врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.
Щодо застосування вищезазначених висновків Великої Палати Верховного Суду відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що з огляду на рішення у справі № 620/4218/18, висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Однак, в даному випадку, позивачу не відмовлялося у виплаті компенсації, оскільки він не звертався із заявами про виплату компенсації ні в період проходження служби, ні в рік звільнення.
Таким чином, на думку відповідача, при розгляді даного спору застосування позиції ВС у зразковій справі № 620/4218/18 є передчасним, оскільки відсутні обставини, за наявності яких слід застосовувати зразкову справу.
В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи наявна відповідь відповідача від 03.09.2019 № 11/П-253 на запит ОСОБА_1 від 29.08.2019, б/н, щодо виплати компенсації, відповідно до якої позивача повідомлено, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Роз`яснено позивачу право на оскарження (а.с. 14, 15).
Отже, вищезазначені доводи відповідача стосовно того, що позивачу не відмовлялося у виплаті компенсації, оскільки він не звертався із заявами про її виплату, спростовуються матеріалами справи, і, в даному випадку, підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у вищезазначеній відповіді від 03.09.2019 № 11/П-253 відповідачем самим вказано, що з питань застосування законодавства про можливість виплати компенсації за невикористані дні відпусток, остаточно правову позицією буде сформовано Верховним Судом по справі № 620/4218/18, після чого буде прийнято відповідне рішення про здійснення відповідних виплат.
Доводи апеляційної скарги про те, що нормами спеціального законодавства не передбачено права на отримання компенсації за не реалізацію пільг, в тому числі такої, як додаткова відпустка за всі роки, в яких така відпустка не використовувалася, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Крім того, як вже було зазначено, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі – Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на виплату відповідної грошової компенсації.
Крім цього, оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Колегія суддів зазначає, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі “Руїз Торія проти Іспанії”, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні вимоги є безпідставними.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 року по справі № 480/4085/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Зеленський   	
Повний текст постанови складено  03.02.2020 року