УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 січня 2020 року
м. Київ
справа № 168/662/18
провадження № 51-4ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року постановлену в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018030190000188 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 26 березня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Суть питання
За вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_4 засуджено: за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. 
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат. 
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, в період з 07 по 12 липня 2018 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) приблизно о 20:00, перебуваючи на подвір`ї житлового будинку по АДРЕСА_2 , в присутності власниці майна ОСОБА_5 , повторно, відкрито викрав з господарської будівлі належний потерпілій велосипед, чим спричинив їй матеріальні збитки на суму 935 грн.
Крім того, ОСОБА_4 , будучи засудженим за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 26 березня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин, перебуваючи на обліку в Старовижівському районному секторі філії Державної установи «Центр пробації» у Волинській області з 08 травня 2018 року, будучи ознайомленим під підпис з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування цього покарання, отримавши направлення до Мизівської сільської ради Старовижівського району Волинської області для виконання громадських робіт, будучи ознайомленим із графіком їх виконання, а саме з 02 по 27 липня 2018 року з розрахунку по чотири години кожного робочого дня, умисно ухилився від відбування призначеного покарання у виді громадських робіт, не вийшовши на роботу без поважних причин 13, 16, 17, 18, 19, 20, 23, 24, 25, 27 липня 2018 року. 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 жовтня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінив, виключив з формулювання обвинувачення вказівку суду про перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння. У решті вирок місцевого суду залишено без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) не навів мотивів на спростування доводів наведених в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість. Так, на думку прокурора, апеляційний суд не спростував його доводів про те, що ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується негативно, раніше засуджувався за вчинення корисливого злочину, на шлях виправлення не встав та, ухиляючись від відбування покарання призначеного за попереднім вироком, вчинив новий корисливий злочин. Також суд апеляційної інстанції належним чином не оцінив те, що засуджений не працевлаштований та суспільно-корисливою працею не займається. Крім того апеляційний суд безпідставно, взяв до уваги характеристику ОСОБА_4 , згідно якої він характеризується позитивно та залишив поза увагою характеристику, згідно якої останній характеризується негативно. Вказане, на думку прокурора, свідчить про безпідставність застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 і ч. 2 ст. 389 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, обставини їх вчинення, особу засудженого, котрий раніше судимий, повністю відбув призначене йому за попереднім вироком покарання у виді громадських робіт, негативно характеризується за місцем проживання, однак свою вину у вичиненому визнав повністю та щиро розкаявся. Врахував суд й позицію потерпілої, яка не наполягала на призначені засудженому суворого покарання та не має до нього майнових претензій. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує покарання, а рецидив злочинів обставиною, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкцій статей, за якими його засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір на підставі ст. 70 КК. 
Крім того, за таких обставин місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і що можна застосувати до нього положення статей 75, 76 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку в максимальних його межах. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і додатково, врахувавши позитивну характеристику надану у суді апеляційної інстанції, не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд відхиляє посилання прокурора на те, що апеляційний суд безпідставно взяв до уваги позитивну характеристику ОСОБА_4 та залишив поза увагою характеристику, згідно якої останній характеризується негативно, оскільки по-перше негативна характеристика врахована місцевим судом при призначені засудженому покарання, і за її наявності місцевий суд вважав, за можливе звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановлення максимального терміну іспитового строку, а по-друге, наявність такої характеристики не може бути достатньою підставою для висновку про те, що суди попередніх інстанції неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. 
Враховуючи викладене Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                        ОСОБА_3