ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 лютого 2020 року           справа №200/8822/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представників позивача Кравченка Я.В., Прідущенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року у м. Слов`янську) у справі  № 200/8822/19-а (суддя в І інстанції Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                   
                                                          УСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради (далі - Управління), в якому просив:
- визнати висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 03 травня 2019 року № 06-03-07/11172-05 протиправним;
- визнати бездіяльність відповідача щодо непогодження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 » - протиправною;
- зобов`язати відповідача повторно розглянути проект землеустрою та у передбаченому Законом порядку надати необхідний погоджувальний висновок щодо "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - оскільки для його отримання виконано всі умови, визначені законом, і прийняття іншого рішення не забезпечує реалізацію Конституційного Права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки та, навпаки, порушує чинне Законодавство.
- забезпечити реалізацію Конституційного права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки загальною площею 0,800 га у власність із земель запасу житлової та громадської забудови комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з зобов`язанням у передбаченому Законом порядку затвердження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , б\н» Маріупольською міською радою - оскільки для його отримання виконано всі умови, визначені законом, і прийняття іншого рішення не забезпечує реалізацію Конституційного права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки та, навпаки, порушує чинне Законодавство.
В обґрунтування зазначив, що відмова відповідача погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає приписам, встановленим частиною 6 статті 186-1 Земельного Кодексу України. У зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 03 травня 2019 року № 06-03-07/11172-05 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .
Зобов`язано відповідача повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,08 га у власність ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1412337200:01:002:0854), з урахуванням встановлених обставин у справі.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Позивач просив суд скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати необхідний погоджувальний висновок щодо проекту землеустрою та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції не встановлено будь-яких відхилень від норм законодавства України у проекті землеустрою, тому у відповідача є тільки один варіант дій - погодити такий проект.
Відповідач просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив про відсутність у нього бездіяльності, оскільки ним був розглянутий наданий позивачем на погодження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і винесений 03 травня 2019 року висновок № 06-03-07/11172-05 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також зазначив, що при розгляді проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу по АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) було встановлено певну невідповідність положень вимог закону та містобудівний документації в частині п. 6.3.6, п. 6.3.17, п. 6.3.19 плану зонування території м. Маріуполя та у зв`язку з чим проект не може бути погоджений. У спірному висновку зазначено, що земельна ділянка розміщується в зоні планувальних обмежень, зокрема відповідно до матеріалів проекту землеустрою, земельна ділянка, що відводиться, розташована в охоронній зоні метеостанції Донецького регіонального центру гідрометеорології, встановленої рішенням Маріупольської міській ради від 26.02.2019 №7/39-3636, згідно п. 6.3.19 плану Зонування. В охоронних зонах гідрометеорологічних станцій забороняється будівництво та розміщення будь-яких споруд та інших об`єктів висаджування дерев і чагарників, тощо. При цьому зазначив, що у попередній судовій справі №263/16220/17 було встановлено та не заперечується сторонами по справі, що за адресою АДРЕСА_2, розташована метеостанція 1-го розряду. Відповідно до Постанови КМУ від 11 грудня 1999 року № 2262 навколо об`єктів гідрометеорологічної обсерваторії встановлені охороні зони на відстані 200 м від метеомайданчика та 50 м від інших постів спостережень. У зв`язку з чим, відповідач вважає посилання позивача про протиправність спірного висновку безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Окрім того зазначає, з приводу посилання позивача на відсутність необхідності рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та використання ним права передбаченого статтею 123 Земельного кодексу України в контексті мовчазної згоди, що відповідно до частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Місячний строк звернення із даним клопотанням визначається пунктом 3 частини 3 статті 123 Земельного кодексу України. 07 серпня 2017 року до Маріупольської міської ради позивачем подано клопотання про відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Отже, відповідач вважає, що право мовчазної згоди було наявне у позивача у період з 07 вересня 2017 року по 07 жовтня 2017 року. Вважає, що у позивача у відповідний період не було жодних перепон у реалізації свого права, передбаченого статтею 123 Земельного кодексу України. У зв`язку з чим зауважує, що позивачем пропущений означений строк. На підставі зазначених доводів просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач та його представники заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308  Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Рішенням Жовтневого районного суду Донецької області від 10 серпня 2018 року, рішення Маріупольської ради № 7/28-2538 від 28 лютого 2018 року щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 визнано протиправним та скасовано. Маріупольська міська рада зобов`язана повторно розглянути заяву позивача про надання на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель т споруд по АДРЕСА_1 . Рішення набрало чинності відповідно до ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року (арк. справи 47-57, 58-64 том 1).
На виконання рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 10 серпня 2018 року, яке набрало чинність 27 листопада 2018 року, Маріупольською міською радою 26 квітня 2019 року прийнято рішення, яким повторно відмовлено у клопотанні позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею від 0,0900 до 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Приморському районі м. Маріуполя (арк. справи 20-21, том 1).
Підставою для відмови у клопотанні позивача зазначені обставини про те, що згідно зауваження до проекту рішення Головного управління містобудування і архітектури міської ради від 28.02.2019 №30.5/8165 на території міста Маріуполя знаходяться об`єкти гідрометеорологічної обсерваторії, один з яких - метеостанція 1-го розряду (АДРЕСА_2). Відповідно до Постанови КМУ від 11.12.1999 №2262 навколо об`єктів встановлені та документально оформлені охоронні зони. Зокрема охоронна зона метеостанції по АДРЕСА_2 дорівнює 200 м. Також рішенням Маріупольської ради від 26.02.2019 №7/39-3636 затверджена охоронна зона метеостанції по АДРЕСА_2. Запитувана до відведення земельна ділянка знаходиться у цій охоронній зоні, де ведення будь-якого будівництва заборонено.
Як зазначає позивач у позовній заяві, він, відповідно до абзацу 3 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, замовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, про що в матеріалах справи міститься договір від 17 січня 2019 року за № 11-01/01, укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (арк. справи 26-27, том 1).
В матеріалах справи позивачем наданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарським будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером 1412337200:01:002:0854, який був поданий ним 10 квітня 2019 року на погодження відповідачу (арк. справи 33-43, том 1).
Висновком Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради за № 06-03-07/11172-05 від 03 травня 2019 року зазначено про неможливість погодження проекту землеустрою, у зв`язку з невідповідністю проекту землеустрою положень вимог законів та містобудівній документації, в частині п. 6.3.6, п. 6.3.17, п 6.3.19 плану зонування території мста Маріуполь, погодження проекту не є можливим. Також в даному висновку відповідач зазначає про винесення рішення Маріупольської міської ради від 26 квітня 2019 року № 7/41-3952 про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (арк. справи 21, том 1).
З листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо надання інформації позивачу від 10 липня 2018 року за вихідним № 02-10584/29 вбачається, що у 2012 році Донецьким РЦГМ було виконано відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для обслуговування споруд метеоплощадки, обслуговування будівель та споруд морської гідрометеостанції по АДРЕСА_1 та присвоєно кадастрові номери зазначеним земельним ділянкам. Межу охоронної зони навколо метеоплощадки та морської гідрометеостанції відновлено не було, відповідні дані до земельно-кадастрових документації не внесені (арк. справи 23-24, том 1).
В листі Донецького регіонального центру гідрометеорології Державної служби з надзвичайних ситуацій від 03.10.2017 № 23/01/683 на запит ОСОБА_3 , зазначено, що гідрометеорологічні спостереження у м. Маріуполі проводяться згідно вимог Настанови гідрометеорологічним станціям і постам для того, щоб дані спостережень були репрезентативні, метеомайданчик повинен бути відділений на відстань від окремих перешкод (дерев, будівель) не менше ніж за 10-кратну висоту цих перешкод: а від великих - за протяжністю перешкод (лісовий масив, житловий масив, суцільні паркани) не менш 20-кратної висоти. Згідно Постанови КМУ № 2262 від 11.12.1999, відстань від об`єктів, на якій проходить межа охоронної зони встановлена 200 м. На території охоронної зони дозволяється вести господарську діяльність, якщо вона не суперечить вказаним вище вимогам та заявник може здійснювати приватне будівництво одноповерхове не порушуючи вимоги Настанов гідрометеорологічним станціям та Постанови КМУ № 2262 від 11.12.1999 (арк. справи 100, том 1).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.
Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель визначаються Земельним кодексом України.
У відповідності до абзацу 1 частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з частини 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 6 статті 118).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина 7 статті 118 Кодексу).
Згідно частини 8 наведеної статті Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Статтею 30 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.
У свою чергу, частиною 1 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
У відповідності до частини 4 статті 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.
Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина 5 вказаної статті).
Згідно з частиною 6 статті 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Частиною 8 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).
Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.
Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.
Таким чином, статтею 186-1 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі висновку, які можуть бути прийняті територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.
Як вже зазначалось судом, відповідач, відмовляючи у погодженні проекту землеустрою від 03 травня 2019 року за № 06-03-07/11172-05, вказав невідповідність проекту землеустрою положень вимог законів та містобудівній документації, в частині п. 6.3.6, п. 6.3.17, п. 6.3.19 плану зонування території міста Маріуполь.
З приводу цього суд зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 116 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ (далі - Закон № 3038-VІ) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VІ план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Згідно статті 18 цього ж Закону план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування  території здійснюється з дотриманням певних вимог, в тому числі: виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями (частина 3 статті 18 Закону № 3038-VІ).
Відповідачем на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України суду не наданий план зонування території міста Маріуполь, а тому судом при розгляді даної справи використовувався план зонування розміщений за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_1.
Так, на виконання Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М.Білоконя» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розроблений у 2014 році План зонування (Зонінг) території міста Маріуполь.
Відповідно до пункту 6.3.6 Пояснювальної записки до Плану зонування м. Маріуполя розділу 6.3 «Режими використання територій у зонах планувальних обмежень» використання зсувонебезпечних земельних ділянок дозволяється за умови вжиття заходів щодо їх протизсувного захисту. Розміщення будинків та споруд на земельних ділянках в межах зсувів допускається тільки при наявності відповідного висновку спеціалізованої організації за погодженням територіального органу МНС. Для захисту територій та існуючих споруд від зсувів передбачаються протизсувні заходи: зрізка та вертикальне планування (зрізка і виположення схилів, влаштування контр банкетів, влаштування під`їздів і заїздів, локальних підпірних стін, ліквідація заболочених місць і безстічних понижень; регулювання поверхневого стоку (система лотків, водостоків, водовипусків, колодязів); утримуючі споруди (пальові ряди із буро набивних паль, підпірні стінки і підпірні кам`яні призми); дренажні споруди і каптаж підземних джерел; агромеліораційні роботи (посів суміші багатолітніх трав, посадка дерев та чагарників з добре розвинутою кореневою системою). Забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо.
Разом із цим, як вбачається із графічного зображення Плану зонування, спірна земельна ділянка розташована в зоні садибної житлової забудови (Ж-1п), що відповідає цільовому призначенню запроектованої земельної ділянки.
Будь-які позначки щодо наявності в запроектованій зоні зсувонебезпечних ділянок в Зонінгу відсутні.
Згідно Плану зонування спірна земельна ділянка розташована в зоні садибної житлової забудови (Ж-1п), що відповідає цільовому призначенню запроектованої земельної ділянки. Зазначене підтверджується і графічними даними, що містяться в матеріалах справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що матеріалами справи доведено (а відповідачем такий висновок не спростований) безпідставність зазначення у спірному Висновку на порушення у наданому позивачем проекті землеустрою пункту 6.3.6 Плану зонування м. Маріуполя.
Більш того, можливість для вжиття відповідних заходів протизсувного характеру, отримання висновку спеціалізованої організації за погодженням територіального органу МНС, позивач набуде після отримання вказаної земельної ділянки у користування, так як станом на час вирішення справи не має жодного документу на підтвердження прав на таку земельну ділянку.
Тобто, зазначені положення вказують на необхідність додержання певних умов саме при використанні земельної ділянки, а не при отриманні відповідного дозволу.

Згідно пункту 6.3.17 Пояснювальної записки до Плану зонування м. Маріуполя розміщення і будівництво наземних об`єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, крім об`єктів транспорту та інженерних мереж, в червоних лініях вулиць заборонено за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством та державними будівельними нормами.
Як вбачається зі змісту сторінки 128 Пояснювальної записки до Зонінгу, розміщення і будівництво наземних об`єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, крім об`єктів транспорту та інженерних мереж, в червоних лініях вулиць і доріг заборонено за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством будівельними або державними нормами.
Межі червоних ліній вулиць і автодоріг визначаються містобудівною документацією, ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН В. 2.3-5-2001 «Вулиці і дороги населених пунктів».
В умовах існуючої присадибної забудови, яка склалася, межі червоних ліній визначаються лінією огорож присадибних ділянок, якщо іншого не передбачено містобудівною документацією.
Території у межах червоних ліній можуть бути декоративно озеленені і не можуть використовуватися для городництва і садівництва.
Суд зазначає, що із Зонінгу не вбачається, що запроектована земельна ділянка знаходиться в межах червоних ліній (ІНФОРМАЦІЯ_1).
За таких обставин, на думку суду, відповідач безпідставно вказав в якості підстави для непогодження наданого проекту землеустрою порушення пункту 6.3.17 Зонінгу.

Щодо зазначення у Висновку на порушення пункту 6.3.6 Плану зонування м. Маріуполя, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 6.3.19 Плану зонування території м. Маріуполя навколо метеорологічних станцій встановлюється охорона зона 200 метрів відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про гідрометеорологічну діяльність", "Порядку встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності та режим їх використання", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 року № 2262, зокрема забороняється будівництво та розміщення будь-яких споруд та інших об`єктів.
Разом із цим суду зазначає наступне.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про гідрометеорологічну діяльність» від 18 лютого 1999 року № 443-ХІV з метою відвернення негативного впливу господарської та іншої діяльності на процес проведення гідрометеорологічних, геліогеофізичних спостережень та базових спостережень за забрудненням навколишнього природного середовища, що провадяться гідрометеорологічними станціями і постами, та збереження їх репрезентативності навколо цих об`єктів встановлюються охоронні зони. В охоронних зонах забороняється розміщення та експлуатація об`єктів, що можуть негативно впливати на якість спостережень, створювати небезпеку для працівників, які їх проводять, перешкоджати нормальному функціонуванню гідрометеорологічних станцій та постів. Порядок встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності, режим їх використання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно пункту 1 Порядку встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності, та режим їх використання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 року № 2262 (далі - Порядок 2262), цей Порядок визначає основні вимоги щодо встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності (далі - охоронні зони), та режим їх використання.
Відповідно до пункту 2 цього Порядку охоронні зони - це земельні ділянки, ділянки водного об`єкта з особливим режимом їх використання, обмежені замкнутою лінією навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності, до яких належать окремі гідрометеорологічні об`єкти, об`єкти базових спостережень за забрудненням навколишнього природного середовища, метеорологічні,   гідрологічні, морські, аерологічні, авіаметеорологічні, спеціалізовані та інші гідрометеорологічні станції, пости та пункти спостережень.
Згідно пункту 4 Порядку № 2262 рішення про встановлення охоронних зон приймає відповідний орган місцевого самоврядування на підставі клопотання ДСНС або її підприємства, установи чи організації відповідно до законодавства.
Як вбачається з пункту 5 Порядку № 2262 на підставі рішення органу місцевого самоврядування про встановлення охоронної зони межі охоронних зон переносяться в натуру (на місцевість) землевпорядними організаціями разом з підприємствами, установами та організаціями ДСНС з установленням спеціальних знаків, про що складається відповідний акт.
Таким чином, охоронні зони (в тому числі і навколо метеорологічних об`єктів) встановлюються не автоматично, а лише визначеними суб`єктами за умови дотримання передбаченого порядку.
Разом із цим, відповідачем не надано до суду доказів визначення та встановлення меж охоронної зони навколо метеорологічної станції (та метеомайданчику).
Також суд зауважує, що відповідні позначення відсутні на графічному зображенні Зонінгу.
На підтвердження зазначеного в матеріалах справи міститься лист від 10 липня 2018 року (вих. № 02-10584/29) Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в якому зазначено, що межі охоронної зони навколо метеоплощадки та морської гідрометеостанції після відновлення у 2012 році меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для обслуговування споруд метеоплощадки, обслуговування будівель та споруд морської гідрометеостанції по АДРЕСА_2 та присвоєння зазначеним земельним ділянкам кадастрових номерів - відновлені не були, відповідні дані щодо меж охоронної зони до земельно-кадастрової документації також не були внесені (арк. справи 23-24, том 1).
Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 6 Порядку №2262 заборона щодо будівництва будь-яких споруд та об`єктів стосується реперних зон - зокрема, у пункті зазначено: в охоронних зонах об`єктів, віднесених ДСНС до реперної мережі станції, пости, пункти спостережень, призначені для отримання неперервних, однорідних, репрезентативних даних, необхідних для встановлення багаторічних тенденцій змін клімату, гідрологічного режиму, забруднення навколишнього природного середовища), забороняється: будівництво та розміщення будь-яких споруд та інших об`єктів; […] виконання гірничих, будівельних, монтажних, вибухових робіт та планування ґрунту.
При цьому у п. 7 цього Порядку вказано, що в охоронних зонах об`єктів, не віднесених до реперної мережі, за письмовою згодою відповідного підприємства, установи чи організації ДСНС може провадитися діяльність, яка негативно не впливає на якість спостережень і не перешкоджає нормальному функціонуванню зазначених об`єктів.
Як встановлено за матеріалами справи відділ метеорологічних і морських спостережень та інформації Маріупольської гідрометеорологічної обсерваторії Донецького регіонального центру з гідрометеорології, який працює за програмою метеорологічної станції другого розряду та морської гідрометеорологічної станції першого розряду, не належить до переліку реперних кліматичних станцій Державної служби України з надзвичайних ситуацій (арк. справи 23-24, том 1).
В матеріалах справи міститься копія листа за підписом начальника Донецького регіонального центру з гідрометеорології Панаркіної Л.Ю (вих. № 23/01/683), скерованого на адресу представника позивача Кравченка Я.В., в якому зазначено про згоду щодо приватного (одноповерхового) будівництва по АДРЕСА_1, за умови не порушення вимог Настанови гідрометеорологічним станціям і постам та Постанови Кабінету Міністрів України № 2262 від 11 грудня 1999 року(арк. справи 100, том 1).
Таким чином, посилання відповідача у спірному Висновку на порушення п. 6.3.19 є також неправомірним.
Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності проекту положенням п. 6.3.19 Плану зонування території (зонінг) міста Маріуполя не беруться до уваги, оскільки цей пункт дублює положення п. 6 Порядку № 2262, за виключенням посилання на реперні метеорологічні станції, не враховує приписи п. 7 цього Порядку.
За наявності таких суперечностей апеляційний суд віддає перевагу та застосовує акт вищої юридичної сили - постанову Кабінету Міністрів України.

Згідно ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Встановлюючи наявність або відсутність у позивача права мовчазної згоди, суд зазначає, що правовідносини з приводу відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 б / н були предметом розгляду справи № 263/16220/17.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.08.2018, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018, адміністративний позов ОСОБА_4 до Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково, рішення Маріупольської міської ради № 7/28-2538 від 28.02.2018 щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовано площею від 0,0900 га до 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 визнане протиправним та скасоване, Маріупольська міська рада зобов`язана повторно розглянути заяву ОСОБА_5 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею від 0,0900 га до 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , рішення суду набрало законної сили 27.11.2018.
Тобто, обов`язок розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою і надати відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки існував у Маріупольської міської ради з 27.11.2018 (день набрання рішенням законної сили) по 26.12.2018 включно (день закінчення місячного строку, який встановлений ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України).
Відповідачем не надано суду жодного доказу розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у вищевказаний термін.
Оскільки, відповідачем у строк, встановлений нормами чинного законодавства не розглянуте клопотання позивача, не наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не надана мотивована відмова у його наданні, позивач скористався правом мовчазної згоди та замовив розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу.
Відповідно, позовні вимоги позивача про визнання спірного висновку Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради протиправним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу представництва Кравченком Я.В. інтересів позивача, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставами для скасування рішення місцевого суду.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непогодження "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Дія - це активна поведінка людини, під час якої людина вчиняє певні; бездіяльність - це пасивна поведінка людини, тобто невиконання тих дій, які особа зобов`язана була і могла виконати в конкретних умовах.
Відповідно до частини 5 статті 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах 1 - 3 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Як встановлено судом, за результатом розгляду наданого позивачем проекту землеустрою відповідачем прийнято передбачене частиною 5 статті 186-1 Земельного кодексу України рішення - висновок, який є предметом спору в межах даної справи, а тому бездіяльність в діях відповідача відсутня.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині.
Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути проект землеустрою та у передбаченому Законом порядку надати необхідний погоджувальний висновок щодо "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - оскільки для його отримання виконано всі умови, визначені законом, і прийняття іншого рішення не забезпечує реалізацію Конституційного права громадянина України на отримання земельної ділянки та, навпаки, порушує чинне законодавство, - суд зазначає наступне.
Згідно частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Таким чином, діючий Кодекс адміністративного судочинства надає суду право зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії лише, по-перше, у випадку констатованої протиправної бездіяльності, по-друге, якщо для зобов`язання відповідача прийняти на користь позивача рішення виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В межах даної справи судом не встановлено бездіяльність відповідача щодо розгляду (узгодження) наданого позивачем Проекту землеустрою.
Щодо умови про встановлення факту виконання всіх умови, визначених законом, для прийняття такого рішення, суд зазначає, що відповідно до приписів частини 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Тобто, для прийняття рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення про узгодження Проекту землеустрою, наданого позивачем, суд зобов`язаний встановити його відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що поданий позивачем на погодження до відповідача Проект землеустрою не порушує вимог пунктів 6.3.6, 6.3.17 та 6.3.19 Плану зонування міста Маріуполя. Разом із цим, за матеріалами даної справи суд позбавлений можливості встановити повну відповідність зазначеного Проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Колегія суддів зазначає, що у якості підстави для відмови у затвердженні Висновку в останньому не зазначено про недотримання позивачем норм Земельного кодексу України щодо розробки проекту землеустрою за наявності відповідного рішення належного суб`єкта владних повноважень, а лише зазначено про порушення вимог пунктів 6.3.6, 6.3.17 та 6.3.19 Плану зонування міста Маріуполя.
Разом із цим, за матеріалами даної справи суд позбавлений можливості встановити повну відповідність зазначеного Проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Беручи до уваги наведене вище, враховуючи приписи ч. 4 ст. 245 КАС України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
Разом із цим, згідно ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Враховуючи зазначені приписи суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а саме - повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_6 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (/присадибна ділянка), розташованої: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1412337200:01:002:0855) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.  
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2019 року (справа № 1640/2594/18), на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані у справі, що розглядається з огляду на наступне.
У справі № 1640/2594/18 Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області прийняти відповідне рішення, тобто рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (п.35). У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (п.36).
У справі № 1640/2594/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про зобов`язання вчинити дії, судами встановлено, що відповідач чотири рази не розглядав, у передбачений законом спосіб, заяви позивача до  Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про затвердження проекту землеустрою. 
У справі, яка розглядається, позивач просив суд, крім іншого, зобов`язати Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради повторно розглянути проект землеустрою та у передбаченому Законом порядку надати необхідний погоджувальний висновок щодо "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , б /н . 
Колегія суддів зазначає, що справа № 1640/2594/18 і справа, що розглядається судом, не є релевантними, а ні по суб`єктному складу, а ні за предметом позову. Тому колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2019 року (справа № 1640/2594/18), не можуть бути застосовувані у справі, що розглядається.
Відповідно, апеляційна скарга позивача щодо цієї частини позовних вимог задоволенню не підлягає.
Згідно частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Враховуючи зазначені приписи, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,08 га у власність ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1412337200:01:002:0854), з урахуванням встановлених обставин у справі.
При цьому колегія суддів звертає увагу відповідача, що при повторному розгляді вказаного клопотання він не може посилатись на ті самі підстави, якими обґрунтовувався висновок про відмову в погодженні проекту землеустрою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                      ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 200/8822/19-а - залишити без змін.
Повне судове рішення - 12 лютого 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            І. В. Геращенко

                                                                                                                                                                                                                                                   А. А. Блохін