Справа № 465/3493/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/3523/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       11 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року в складі судді Мигаль Г.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-
встановила:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення із даним позовом і до досягнення ОСОБА_3 - повноліття.
Вимоги обґрунтовувала тим, що 30 квітня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладений шлюб, який зареєстрований у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 201. 
За час перебування у шлюбі в них народився син ОСОБА_3 . Спільне життя з відповідачем не склалося через систематичні сварки та конфлікти з різних підстав, що негативно впливало на шлюбні стосунки та призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Протягом останнього року стосунки у подружжі розладилися, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, стали частими сварки. Сторони не ведуть спільного господарства, відносини є фактично припиненими. Тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям. Фактично сім`я припинила своє існування. Подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки це суперечить інтересам сторін. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 30 квітня 2015 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 201 – розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти за період з 21 червня 2019 року по 01 жовтня 2019 року на загальну суму 5891 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачкою при подачі позовної заяви.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави - 768 грн. 40 коп. судового збору, за подачу позивачкою позову про стягнення аліментів.
Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст.430 ЦПК України.
Рішення суду в частині стягнення аліментів та судового збору оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
Покликаючись на Звіт по тесту на батьківство № ІD 25309 зазначає, що ймовірність його батьківства по відношенню до ОСОБА_3 складає 0%, що не було відомо на час ухвалення оскаржуваного рішення.
В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зазначає, що у розпорядженні суду першої інстанції були відсутні звіт по тесту на батьківство та інші документи, які слугували його проведенню, оскільки відповідач отримав такі після ухвалення судом першої інстанції судового рішення та пережив значний стрес.
Звертає увагу, що позивач замовчувала інформацію про відносини з іншим чоловіком та штучно створила умови для того, що відповідач вважав себе батьком дитини.
Стверджує, що ніколи не ухилявся від свого обов`язку утримувати сина, оплачував необхідні витрати по забезпеченню його всім необхідним.
Подав позов про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року в частині стягнення з нього аліментів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити. Судові витрати покласти на позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу місцевий суд встановив, що подружнє життя у сторін не склалося, сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин, попередні спроби примирення не дали позитивного результату, позивачка категорично заперечує проти клопотання відповідача про надання строку для примирення, тому дійшов висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і такі обставини суперечать інтересам позивачки.
Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначив, що оскільки згідно з копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , такі вимоги є частково підставними.
Зокрема, врахувавши розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, який з 01.07.2019 року становить 1699  гривень, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття з дня ухвалення судом рішення.
При цьому, щодо питання стягнення аліментів за період з 21 червня 2019 року по 01 жовтня 2019 року (до ухвалення оскаржуваного рішення 02.10.2019), суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на загальну суму 5891 грн., з розрахунку: 1/4 частини з 13000 грн. місячного заробітку відповідача становить 3250 грн., врахувавши сплату щомісяця відповідачем по 1500 грн. аліментів, що не заперечила позивачка. Отже, з відповідача на користь позивачки суд стягнув 5891 грн., з яких 5250 грн. (1750 грн. х 3 місяці аліменти недоплачені відповідачем за період з 01 липня 2019 року по 30 вересня 2019 року) та 641 грн. (58.33 грн. х 11 днів за період з 21 червня 2019 року по 30 червня 2019 року та 1 жовтня 2019 року).
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду.
Зважаючи на те, що рішення суду відповідач ОСОБА_1 оскаржує виключно в частині стягнення з нього аліментів, колегія суддів за правилами статті 367 ЦПК України рішення суду в іншій частині не перевіряє.
Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 , виданого 30 квітня 2015 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 30 квітня 2015 року, про що складено актовий запис № 201.
ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 06 жовтня 2015 року.
Тобто, відповідач ОСОБА_1 записаний батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звертаючись з позовними вимогами про стягнення аліментів позивачка ОСОБА_2 свої доводи зводила до того, що на момент пред`явлення позову між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини, з січня 2019 року відповідач не підтримує з нею жодних відносин та не бере участі у забезпеченні сина.
Подаючи відзив на заявлені позовні вимоги та фактично заперечуючи такі, зокрема щодо і стягнення аліментів, відповідач ОСОБА_1 покликався на те, що відповідні обґрунтування позивачки не відповідають дійсності, зазначав, що продовжує надавати матеріальну допомогу сину, що підтверджував копіями квитанцій. Був проти розірвання шлюбу, вважав позов про стягнення аліментів передчасним та зазначав, що допомагатиме сину не залежно від рішення суду.
Оскаржуючи рішення районного суду, основним мотивом відповідач зазначає фактично Звіт по тесту на батьківство № ІD 25309, з якого слідує, що ймовірність його батьківства по відношенню до ОСОБА_3 складає 0%, що не було відомо на час ухвалення оскаржуваного рішення. Долучив докази подання відповідного позову про оспорення батьківства до Франківського районного суду м. Львова. 
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені статтею 182 СК України.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину, на даний час зазначене підтверджується тим, що відповідач не вважає себе батьком ОСОБА_3 .
Доводи скарги щодо питання батьківства ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , який записаний батьком у свідоцтві про народження останнього, не входить у предмет доказування даного спору, тому колегією суддів до уваги не приймається.
В свою чергу, апелянтом не надано суду рішення, яке набрало законної сили, про виключення запису про його батьківство з актового запису про народження ОСОБА_3 , при цьому, згідно із ч. 2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстав наявності спору про батьківство. 
Крім цього, покликання апелянта на ст. 367 ЦПК України в цьому контексті є недоречним, оскільки у такій йде мова про те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тобто, законодавцем визначено можливість, за якої у виняткових випадках, учасник справи може надати апеляційному суду відповідну доказову базу, однак мова йде про докази, які мали місце (існували), при цьому з об`єктивних причин не були подані суду першої інстанції. Натомість, Звіт по тесту на батьківство № ІD 25309, на який покликається апелянт, датований 17.10.2019 та не існував, як доказ, на час розгляду даної справи місцевим судом, відтак не міг бути поданим. 
Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.ст. 13, 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 
Так, з матеріалів справи беззаперечно слідує, що ОСОБА_3 проживає за адресою проживання його матері, що не спростовано у справі належними та допустимими доказами та свідчить про наявність у позивачки права на аліменти на утримання дитини.
Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01.07.2019 року у розмірі 1699 гривень (стаття 7 Закону).
Таким чином, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства та право матері на отримання аліментів (протилежні докази в матеріалах справи відсутні), місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , як батько неповнолітнього ОСОБА_3 , зобов`язаний утримувати свою дитину, тому за відсутності згоди між сторонами з цього приводу, стягнув аліменти на її утримання в судовому порядку.
Копії долучених відповідачем квитанцій про надіслання коштів у відповідних розмірах позивачці банківськими переказами зазначених обставин не спростовують, оскільки відповідач, як батько має обов`язком піклуватися та утримувати свого малолітнього сина (а.с. 24-49, 54).
Таким чином, на думку колегії суддів, стягнутий розмір аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), відповідатиме мінімальному гарантованому розміру аліментів на одну дитину та покращить належні умови для життя дитини.
В цьому контексті колегія суддів враховує те, що відповідач ОСОБА_1 фактично зазначає про добровільне виконання ним свого обов`язку, при цьому у даному спорі, на підставі встановлених судами фактичних обставин справи, вирішується питання про примусове стягнення відповідних платежів з метою реалізації гарантованих законом зобов`язань батьків щодо обов`язку утримувати дітей. 
Доказів непосильності сплати аліменти у визначеному судом розмірі, відповідач ОСОБА_1 апеляційному суду, не подав, а задоволення апеляційної скарги та відмова у задоволенні вимог про стягнення аліментів, як цього хоче відповідач, фактично переклало б обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати сина, винятково на матір ОСОБА_2 , що є порушенням вимог закону.
Поряд з цим, колегія суддів не може погодитися із тим, що суд першої інстанції фактично вийшовши за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти за період з 21 червня 2019 року по 01 жовтня 2019 року на загальну суму 5891 грн., при цьому провів розрахунок 1/4 частини розміру аліментів з 13000 грн., як розміру місячного заробітку відповідача, та з врахуванням сплати останнім по 1500 грн. аліментів щомісячно, відняв суму таких, відтак дійшов хибного висновку про необхідність стягнення на користь позивачки 5891 грн., як аліментів в твердій грошовій сумі з часу звернення з позовом та по дату ухвалення рішення у даній справі, що свідчить про необхідність скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, які є підставними та підлягають до задоволення.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки районний суд з недостатньою повнотою з`ясував обставини справи та зібрані докази, які є суттєвими та впливають на правильність висновків суду у відповідних частинах.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги про стягнення аліментів задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред"явлення позову до суду 21 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2020 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк