Постанова
Іменем  України 
 
10 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 682/3550/17
провадження № 61-10918св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                          Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Раййфайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
На обґрунтування позовних вимог зазначило, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 25 вересня 2006 року було укладено договір про надання кредиту від № 014/2325/82/571 на суму 38 000,00 євро під 14,00 % річних зі строком повернення до 24 вересня 2016 року. 
З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань                 25 вересня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку належний відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
Позичальник допустив прострочення за договором, тому позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за даним кредитним договором, в сумі 67 861,59 євро, що в еквіваленті за курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 2 128 969,61 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та вирішити питання про розподіл судових витрат.
 Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2018 року позов задоволено. 
З метою погашення заборгованості на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», що виникла з договору про надання кредиту від 25 вересня 2006 року № 014/2325/82/571 за основним боргом та процентами в розмірі 67 861,59 євро, що еквівалентно 2 128 969,61 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 25 вересня 2006 року, а саме - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною встановленою на рівні 688 800,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та третьою особою укладено кредитний договір, за яким позичальник допустив прострочення за тілом кредиту і відсотками. Оскільки позичальник добровільно боргу не сплатив, а повернення всіх належних кредитодавцю з позичальника сум забезпечене договором іпотеки, укладеним з відповідачем, тому позивач набув право на звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості.
Не погодившись з цим рішенням,  ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 25 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі.
Позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа -             ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 25 вересня 2006 року № 014/2325/82/571 в сумі 14 965,20 євро, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 7 061,34 євро, заборгованість за відсотками становить 7 903,86 євро, звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною на рівні не нижче 688 800,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову апеляційний суд виходив з того,  що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, судом першої інстанції невірно обрахована сума боргу позичальника перед банком. Також апеляційний суд встановив, що місцевий суд належним чином не повідомив третю сторону у справі про час та місце судового розгляду, а вказана третя особа посилається на це в апеляційній скарзі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У червні 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від  ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 квітня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції рішення ухвалено без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи. 
 
Доводи інших учасників справи
16 вересня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду засобами поштового зв`язку від АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить суд касаційну скаргу  ОСОБА_1 відхилити, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
29 серпня 2019 року цивільна справа № 682/3550/17 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що між 25 вересня 2006 року  між АППБ «Аваль», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/2325/82/571. 
Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38 000,00 євро, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,00 % річних, а також виконати всі інші зобов`язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 24 вересня 2016 року.
Умови сплати кредиту та відсотків передбачали графік платежів, за яким щомісячно до 15-го числа кожного місяця сплаті підлягав фіксований платіж по тілу кредиту в сумі 316,67 євро і відсотки в розмірі, обрахованому за попередній місяць користування кредитними коштами.
З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань             25 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем було передано в іпотеку банку (іпотекодержателю) житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності відповідачу. Сторони погодили, що заставна вартість предмета іпотеки становить 300 371,00 грн (п. 1.3. іпотечного договору).
Позичальник порушив умови кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків за кредитом. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
 
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. 
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема  заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Згідно з положеннями статті 589 ЦК України, статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
                                                
Зазначеними нормами не передбачено солідарного обов`язку позичальника та заставодавця/іпотекодавця, оскільки майновий поручитель відповідає перед заставодержателем/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета застави/іпотеки.
                                                
Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
                                                
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Встановлено, що між АППБ «Аваль», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 25 вересня 2006 року № 014/2325/82/571.
Відповідно до умов цього кредитного договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38 000,00 євро, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов`язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 24 вересня 2016 року.
Умови сплати кредиту та відсотків передбачали графік платежів, за яким щомісячно до 15-го числа кожного місяця сплаті підлягав фіксований платіж по тілу кредиту в сумі 316,67 євро і відсотки в розмірі, обрахованому за попередній місяць користування кредитними коштами.
З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань 25 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем було передано в іпотеку банку (іпотекодержателю) житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності відповідачу. Сторони погодили, що заставна вартість предмета іпотеки становить 300 371,00 грн (п. 1.3. іпотечного договору).
Відповідно до підпункту 3.1.4. укладеного між сторонами договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем та боржником зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно пункту 5.2 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, який зазначено у кредитному договорі, у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або часткові несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені,штрафних санкцій).
Встановлено, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків за кредитом.
Таким чином, позивач набув права звернення стягнення на предмет іпотеки.
За пунктом 5.4 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду.
Зазначені положення укладеного між сторонами договору іпотеки узгоджуються з відповідними вимогами Закону України «Про іпотеку».
З урахуванням викладеного, заявлений позивачем спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів відповідає вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку» та умовам укладеного між сторонами договору іпотеки.
Судом апеляційної інстанції вірно обраховано, що загальна сума заборгованості відповідачів за кредитним договором № 014/2325/82/571 від 25 вересня 2006 року перед позивачем в межах строку позовної давності становить 14 965,20 євро, у тому числі: 7061,34 євро - заборгованість за тілом кредиту, 7903,86 євро - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а тому апеляційним судом позов правильно було задоволено  саме в межах вказаної суми.
Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що заявник не має іншого житла, а житловий будинок на який звернуто стягнення, використовується його родиною як місце постійного проживання, суперечать висновкам суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів, а в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Посилання заявника на порушення апеляційним судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу суду з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Таким чином положення цього закону діє за умови, якщо таке житло використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у ОСОБА_1 у власності перебуває інше нерухоме майно. Також, згідно довідки від                       14 лютого 2019 року № 1763/26-14, наданої Виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області, ні відповідач, ні третя особа в предметі іпотеки не проживать.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Разом з тим, ухвалою Верховного суду від 13 серпня 2019 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у сумі 20 664, 00 за подання касаційної скарги на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 квітня 2019 року до ухвалення судового рішення у справі судом касаційної інстанції.
 
У зв`язку з цим, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 20 664,00 грн. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 25 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Верховного Суду (отримувач коштів: УК у Печерському районі, код ЄДРПОУ: 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, номер рахунку отримувача (стандарт ІВАN): UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102, найменування платежу: «Судовий збір (Верховний Суд, 055)», символ звітності банку: 207) судовий збір у сумі 20 664,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
 
 А. Ю. Зайцев
 
 В. П. Курило