ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 лютого 2020 року
м. Київ
Справа №705/623/18
Провадження № 51-1041км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю 
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                              ОСОБА_5 ,
засудженого                                          ОСОБА_6 ,
захисника                                               ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року та касаційну скаргу захисника засудженого – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року у кримінальному провадженні № 12017250250002109 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Старі Бабани Уманського району Черкаської області, проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_6 15 грудня 2017 року, близько 17 години, знаходячись в буд. АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно та цілеспрямовано, в ході конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_8 , який переріс у бійку, з метою заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи протиправність своїх дій, тримаючи в руці кухонний ніж, наніс ним три удари в обличчя та один удар в ділянку лівого стегна, чим заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження (в області обличчя), а також колото-різану рану лівого стегна з ушкодженням лівої стегнової артерії, що супроводжувалась масивною зовнішньою кровотечею, яка призвела до знекровлення організму, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_8 . Після чого ОСОБА_6 , з метою приховування скоєного ним кримінального правопорушення, вставив ніж, яким спричинив ножові поранення ОСОБА_8 , в ліву руку останнього, тим самим маючи намір імітувати самогубство, та залишив місце скоєння кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність у засудженого умислу на вбивство потерпілого, що склад суду, який постановив вирок, є упереджений, що апеляційний суд належним чином не розглянув доводи апеляційної скарги, що судами залишено поза увагою стан сп`яніння потерпілого, незаконні дії останнього.
У касаційній скарзі захисник засудженого, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та не звернув уваги на те, що засуджений захищався від незаконних дій потерпілого і смерть потерпілому спричинив з необережності.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу та доводи касаційної скарги захисника.
Захисник засудженого – адвокат ОСОБА_7 підтримав касаційні скарги.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційних скарг, вважала їх безпідставними.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається зі змісту вказаної касаційної скарги, засуджений фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм було дано судами першої та апеляційної інстанції, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
У зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє доводи засудженого та його захисника про те, що ОСОБА_6 намагався припинити протиправні дії потерпілого, а також щодо вбивства потерпілого з необережності.
Так, вбивство з необережності може бути вчинено лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Як вже зазначалося, судами встановлено, що ОСОБА_6 умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 один удар ножем у ліве стегно, чим заподіяв колото-різане ушкодження стегна з ушкодженням стегнової артерії, що має прямий причинно-наслідковий зв`язок зі смертю потерпілого.
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які, в свою чергу, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, та які у своїй сукупності отримали належну правову оцінку.
При цьому твердження засудженого щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень та обставин їх спричинення спростовуються зазначеними доказами, зокрема висновком судово-медичної експертизи та поясненнями експерта, наданими в ході судового розгляду, згідно з якими ножове порання лівого стегна не могло бути заподіяне за обставин, на які вказував ОСОБА_6 , оскільки характер такого тілесного ушкодження вказує на те, що воно було заподіяне в той час, коли потерпілий перебував у тому положенні, в якому він був виявлений, а саме в сидячому, а удар був нанесений зверху вниз. 
З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про безпідставність доводів засудженого, відповідно до яких він захищався від потерпілого і намагався припинити протиправні дії останнього, а також твердження сторони захисту щодо наявності в діях засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК України, а тому доводи касаційних скарг засудженого та захисника в цій частині є безпідставними.
Разом з наведеним вище за змістом вимог п. 3 ч. 2 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
При цьому, кваліфікація злочину – це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
Отже, за своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту та обставин вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Поряд з цим кримінально-правові ознаки вчиненого суспільно небезпечного діяння, які суд першої інстанції навів у вироку, не узгоджуються з ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за якою засуджено ОСОБА_6 . 
Так, виходячи із правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2015 року (справа №5-35кс14), для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого та вирішенні питання про умисел, необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, до події злочину стосунки між засудженим та потерпілим ОСОБА_8 не були неприязними, а в ході конфлікту засудженим потерпілому було завдано один удар ножем в стегно, при цьому будь-яких даних про те, що засуджений свідомо завдавав удар в стегно, наперед знаючи, що такий удар призведе до швидкої кровотрати і смерті потерпілого, органами досудового розслідування здобуто не було і судами цей факт не встановлено.
Крім того, у вироку суд першої інстанції зазначив, що сам факт заподіяння ножового поранення в життєво важливу частину тіла та характер поранення свідчить про умисний характер заподіяння такого тілесного ушкодження, тобто суд вказав на встановленість умислу саме на спричинення тілесного ушкодження, а не про наявність умислу на заподіяння смерті потерпілому.
Також на відсутність умислу на заподіяння смерті потерпілого свідчить і те, що після спричинення удару ножем в стегно засуджений намагався зупинити кровотечу у потерпілого.
Отже, виходячи з встановлених судами обставин, можна зробити висновок, що ОСОБА_6 , завдаючи удар ножем у нижню частину тіла потерпілого, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, припускав, що таким ударом буде заподіяно проникаюче поранення та передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень – ставився необережно.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає, що судами хоча і правильно встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, проте їм дана неправильна правова оцінка і дії ОСОБА_6 слід було кваліфікувати не за ч. 1 ст. 115 КК України, а за ч. 2 ст. 121 КК України.
Згідно з положеннями ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За наведених вище обставин, суд касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 433 КПК України, перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин кримінального провадження, дійшов висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України – як умисне вбивство.
Виходячи з наведеного, Верховний Суд, керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, вважає за необхідне задовольнити частково касаційні скарги засудженого та захисника і перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України.
Враховуючи особу засудженого, покарання за вчинення зазначеного злочину слід визначити ОСОБА_6 на підставі ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості злочину та даних про особу засудженого в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року відносно ОСОБА_6 – змінити. 
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_3                        ОСОБА_2