ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/368/20 Справа № 210/3399/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів: : Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретаря судового засідання- Голуб О.О.

сторони:
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1  -  ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року, ухваленого суддею Ступак С.В. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , у якому просила визнати договір дарування 10/100 частки нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: НАО 615776,НАО 615777, виданий 19.09.2015 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциним І.А., зареєстрованим в реєстрі за № 1440 - недійсним з моменту його укладення та повернути сторони у первинний стан.
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 , придбала 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.10.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
На момент звернення до суду вона отримала інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що вищевказане нерухоме майно, належить на праві власності іншій особі, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19.09.2015 року, вказує, що вона не укладала вищевказаний договір, до того ж, їй невідомий ОСОБА_2 , через що, вона немала б намірів безоплатно передавати належне їй нерухоме майно іншій особі.
Зважаючи на вищевикладене, позивачка вважає, що договір дарування вищевказаного нежитлового приміщення, був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, через що, підлягає скасуванню, а сторони поверненню в попередній стан, тобто застосування реституції.
31 жовтня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову та просив суд накласти на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 а на 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв.м.: № 45 площею 30,4 кв.м., № 46 площею 17,2 кв.м., № 47 площею 10,9 кв.м., № 48 площею 6,3 кв.м., № 49 площею 4,2 кв.м., № 50 площею 1,6 кв.м., № 51 площею 11,4 кв.м., № 52 площею 11,2 кв.м., № 53 площею 40,6 кв.м., № 54 площею 20,9 кв.м., № 55 площею 15,5 кв.м., № 56 площею 17,5 кв.м., № 57 площею 17,9 кв.м., ІV - сходові клітини площею 14,8 кв.м., яке належить Відповідачу - ОСОБА_2 , на підставі договору дарування (серія та номер: НАО 615776, НАО 615777, виданого 19.09.2015 р., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцинм І.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1440.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на вказане нежитлове приміщення. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до у часті у цивільній справі залучено ОСОБА_4 у якості третьої особи.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин Ігор Анатолійович, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, залишено без задоволення.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року, а саме: скасовано арешт накладений на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 а на 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв.м.: № 45 площею 30,4 кв.м., № 46 площею 17,2 кв.м., № 47 площею 10,9 кв.м., № 48 площею 6,3 кв.м., № 49 площею 4,2 кв.м., № 50 площею 1,6 кв.м., № 51 площею 11,4 кв.м., № 52 площею 11,2 кв.м., № 53 площею 40,6 кв.м., № 54 площею 20,9 кв.м., № 55 площею 15,5 кв.м., № 56 площею 17,5 кв.м., № 57 площею 17,9 кв.м., ІV - сходові клітини площею 14,8 кв.м., яке належить Відповідачу - ОСОБА_2 , на підставі договору дарування (серія та номер: НАО 615776, НАО 615777, виданого 19.09.2015 р., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин І.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1440.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник позивача ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ненадання належної оцінки доказам, необґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачка не укладала договір дарування від 19.09.2015 року, вона незнайома з відповідачем ОСОБА_2 і не мала наміру безоплатно передавати належне їй нерухоме майно іншій невідомій особі, вказує, що договір дарування нежитлового приміщення належного позивачці укладений з порушенням вимог чинного законодавства, через, що підлягає скасуванню, з поверненням сторін в попередній стан, тобто застосування реституції.
Також представник позивача стверджує, що повідомлення нотаріуса про те, що позивачка в процесі читання та підписання довіреності, звернулася до нього з проханням внесення доповнень у текст довіреності, нічим не підтверджено, зокрема реєстрацією в журналі звернень заяви ОСОБА_1 з проханням внести доповнення чи виправлення до тексту нотаріально посвідченого документа, у зв`язку із чим вказує, що приватний нотаріус Рукавіцин І.А. вніс до тексту довіреності від 15.09.2015 року дописки з порушенням вимог законодавства.
Скаржник зазначає, що довіреністю передбачено перелік повноважень довіреної особи, в тому числі - підписання договору купівлі продажу, але відсутні повноваження цієї особи щодо підписання договору дарування, у зв`язку із чим представник позивача вважає, що приватний нотаріус Рукавіцин І.А. повинен був відмовити у посвідченні договору дарування, так як з проханням про вчинення нотаріальної дії звернувся уповноважений представник, який не мав необхідних повноваження щодо укладення договору дарування.
Представник позивача вказує на те, що в застереженні нотаріуса в спірній довіреності, відсутня дата даного застереження, з приводу чого відсутні підтвердження дійсної дати внесення дописки у текст довіреності, зазначає, що неможливо ідентифікувати особу, чий підпис проставлений, і чи підпис це взагалі, при цьому стверджує, що ОСОБА_1 запевняє, що не підписувала довіреність на першій сторінці, а лише на звороті, свого підпису на першій сторінці не впізнає. У зв`язку із викладеним, скаржник вважає, що суд не надав належної оцінки довіреності від 15.09.2015. яка не передбачала повноважень представника підписувати від імені позивача договір дарування, а отже, не надано належної оцінки діям нотаріуса в частині внесення дописок до тексту спірної довіреності. Також, вказує, що нотаріус, посвідчуючи правочин не перевірив повноваження представника ОСОБА_4 , який не мав повноважень на підписання договору дарування, що вказує на недійсність даного правочину.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши  суддю-доповідача,  вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , третю особу приватного нотаріуса Рукавіцина І.А., які, кожен окремо заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції було встановлено, щовідповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 23 жовтня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7203, ОСОБА_1 придбала у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 а на 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв.м.: № 45 площею 30,4 кв.м., № 46 площею 17,2 кв.м., № 47 площею 10,9 кв.м., № 48 площею 6,3 кв.м., № 49 площею 4,2 кв.м., № 50 площею 1,6 кв.м., № 51 площею 11,4 кв.м., № 52 площею 11,2 кв.м., № 53 площею 40,6 кв.м., № 54 площею 20,9 кв.м., № 55 площею 15,5 кв.м., № 56 площею 17,5 кв.м., № 57 площею 17,9 кв.м., ІV - сходові клітини площею 14,8 кв.м. (а.с. 4).
19 вересня 2015 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої Рукавіциним І.А., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 15.09.2015 року за реєстром №1425, від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. та зареєстрований в реєстрі за №1440, зі змісту якого убачається, що ОСОБА_1 в особі свого представника, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв належне дарувальнику на праві приватної власності 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв.м.: № 45 площею 30,4 кв.м., № 46 площею 17,2 кв.м., № 47 площею 10,9 кв.м., № 48 площею 6,3 кв.м., № 49 площею 4,2 кв.м., № 50 площею 1,6 кв.м., № 51 площею 11,4 кв.м., № 52 площею 11,2 кв.м., № 53 площею 40,6 кв.м., № 54 площею 20,9 кв.м., № 55 площею 15,5 кв.м., № 56 площею 17,5 кв.м., № 57 площею 17,9 кв.м., ІV - сходові клітини площею 14,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38-39).
Як вбачається, з довіреності посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіценим І.А. від 15 вересня 2015 року, яка зареєстрована в реєстрі за номером № 1425, ОСОБА_1 вказаною довіреністю уповноважує ОСОБА_4 , бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях «…», а також продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну їй на праві приватної власності 10/100 частини нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв.м.: № 45 площею 30,4 кв.м., № 46 площею 17,2 кв.м., № 47 площею 10,9 кв.м., № 48 площею 6,3 кв.м., № 49 площею 4,2 кв.м., № 50 площею 1,6 кв.м., № 51 площею 11,4 кв.м., № 52 площею 11,2 кв.м., № 53 площею 40,6 кв.м., № 54 площею 20,9 кв.м., № 55 площею 15,5 кв.м., № 56 площею 17,5 кв.м., № 57 площею 17,9 кв.м., ІV - сходові клітини площею 14,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та допечатано «або подарувати ОСОБА_2 », в довіреності зазначено допечатаному «…, або подарувати ОСОБА_2 » вірити. (а.с.40).
Ухвалюючи рішення про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами статтей 717, 718, 719, 215, 203, 627 230 ЦК України, й виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що при укладенні 19.09.2015 року спірного договору дарування мав місце обман, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для задоволення позову. 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
У відповідності до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом ч.3ст.238 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Стаття 247 ЦК України визначено строк довіреності, а саме строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії, а у відповідності до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.
Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.
Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.
Звертаючись із позовом до суду про визнання договору дарування недійсним, позивач вказувала, що вона не укладала вищевказаний договір, до того ж, їй невідомий відповідач ОСОБА_2 , через що, вона немала б намірів безоплатно передавати належне їй нерухоме майно іншій особі.
Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України).
Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Чинним законодавством визначено процесуальні обов`язки сторін, які останні повинні сумлінно дотримуватися.
Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Згідно зі ст.719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідност.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошувала, що вона немала намірів безоплатно передавати належне їй нерухоме майно іншій особі.
Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним.
Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману.
Крім того, обман щодо мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.
Матеріали справи також не містять доказів того, що 19.09.2015 року при укладенні спірного договору дарування мав місце обман, навпаки, згідно договору сторони правочину досягли згоди з всіх істотних його умов. Будь яких застережень щодо ОСОБА_1 , яка не була стороною договору, такий не містить.
Висновок суду, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 19.09.2015 року під впливом обману не знайшли свого підтвердження, оскільки посилання позивача ОСОБА_1 про те, що вона не мала наміру дарувати належне їй майно є безпідставним. 
Твердження представника скаржника про те, що судом не надано належної оцінки діям нотаріуса в частині внесення дописок до тексту спірної довіреності, спростовуються дослідженими судом письмовими поясненнями приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцина І.А., який зазначив, що 15.09.2015 року за реєстром №1425, ним було посвідчено довіреність на представництво та продаж частки нерухомого майна, від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 (в подальшому мати та син). Приватний нотаріус вказав, що надалі, в процесі повторного прочитання та підписання довіреності довіритель - ОСОБА_1 , звернулась до нього з проханням внести дописку у довіреність « … або подарувати …», свій намір вона обґрунтувала тим, що для посвідчення договору купівлі-продажу за цією довіреністю належної їй частки нерухомого майна потрібні нотаріально засвідчені згоди на продаж інших співвласників майна (ст. 361, 362 г. 26 Цивільного кодексу України), які за висловом ОСОБА_1 вона не має змоги отримати та й у такому випадку належну їй частку може купити будь-який співвласник. Керуючись «Правилами ведення нотаріального діловодства», «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Законом України «Про нотаріат» внесення дописки у нотаріально оформлений документ, було застережено підписом ОСОБА_1 та застережено нотаріусом в кінці посвідчувального напису, як на самому оригіналі довіреності, так і на примірнику нотаріуса, тобто довіритель ОСОБА_1 двічі застерегла своїм підписом дописку, яка була зроблена на її прохання і в оригіналі примірника довіреності і в примірнику нотаріуса. Довіритель ОСОБА_1 була проти викладення нового тексту довіреності в цілях економії фінансових коштів (а.с.82).
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції третя особа приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Рукавіцин І.А. повністю підтвердив надані суду першої інстанції зазначені вище письмові пояснення та надав суду копію справи №02-18 Том №6 довіреності із зазначенням строку їх дії (у тому числі довіреності, видані у порядку передоручення за період з 06 серпня 2015 року по 23 вересня 2015 року, яка була оглянута колегією суддів, що підтверджує той факт, що довіритель ОСОБА_1 , позивач по справі двічі застерегла своїм підписом дописку, яка була зроблена на її прохання і в оригіналі примірника довіреності і в примірнику нотаріуса, та спростовує твердження позивача про її необізнаність у внесенні у довіреність дописки та підписання довіреності тільки на її зворотній стороні.
З огляду на зазначене, беручи до уваги всі встановлені судом першої інстанції факти на підставі досліджених та оцінених доказів, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає правильним і належним чином обгрунтованим.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, тоді, як доводи представника позивача спростовуються дослідженими судом доказами та практично зводяться до їх переоцінки. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

Головуючий: 
Судді: