Постанова
Іменем України                                         
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/10280/14-ц
провадження № 61-30277св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Тотус»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», яка підписана представником Добжанським Володимиром Володимировичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2017 року у складі судді: Стельмащука П. Я., та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Тотус» (далі - ТОВ «Тотус») про стягнення заборгованості за договором поруки.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що між банком та ТОВ «Тотус» був укладений кредитний договір № 1.08-35 від 19 червня 2008 року з додатковою угодою № 1 від 22 жовтня 2008 року, додатковою угодою № 2 від 11 вересня 2009 року, додатковою угодою № 3 від 06 липня 2010 року, додатковою угодою № 4 від 16 серпня 2010 року та додатковою угодою № 5 від 24 травня 2011 року.
 
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором з ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1.08-35/П-2 від 19 червня 2008 року з додатковою угодою № 1 від 11 вересня 2009 року, додатковою угодою № 2 від 06 липня 2010 року та додатковою угодою № 3 від 25 травня 2011 року.
 
Згідно договору поруки відповідач зобов`язався солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі.
 
ТОВ «Тотус» умови кредитного договору та додаткових угод до нього не виконуються, у результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 344,77 доларів США та 1 281 085,08 грн, яка підлягає стягненню із поручителя.
 
ПАТ «ПУМБ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 344,77 доларів США та 1 281 085,08 грн, з яких:
612 000,00 грн та 77 000,00 доларів США заборгованість за сумою кредиту;
389 029,27 грн та 31 344,77 доларів США заборгованість за непогашеними відсотками;
280 055,81 грн сума пені за порушення строків повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.
 
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що порука припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Банк звернувся із позовом 25 березня 2013 року. Згідно додаткової угоди №5 від 24 травня 2011 року позичальник мав повертати кредит частинами по 5 000 доларів США до 25 числа кожного місяця починаючи із 25 травня 2011 року і закінчуючи 25 серпня 2012 року і 12 000,00 доларів США до 25 вересня 2012 року. Згідно витягу журналу вхідної кореспонденції Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області суди встановили, що позов надійшов до суду 27 березня 2013 року. Надана представником позивача копія поштового повідомлення про вручення суду рекомендованого відправлення, вказує на те, що позов позивачем був відправлений поштою 25 березня 2013 року і ухвалою суду від 15 квітня 2013 року було відкрито провадження у справі. Однак, у ніч з 18 на 19 лютого 2014 року внаслідок захоплення приміщення суду невстановленими особами та його підпалу, вищевказана цивільна справа була знищена (спалена) під час пожежі. 23 червня 2014 року позивач повторно звернувся до суду із цим позовом.
 
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та зазначив, що ураховуючи те, що боржник повинен був повертати останній платіж по кредиту до 25 вересня 2012 року, порука ОСОБА_1 за кредитним договором була чинною з 25 вересня 2012 року до 24 березня 2013 року включно.
 
Аргументи учасників справи
 
У липні 2017 року ПАТ «ПУМБ» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, яка підписана представником Добжанським В. В., у якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, який задовольнити позовні вимоги. При цьому посилалося на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували частину четверту статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), оскільки останнім днем повернення суми кредиту визначено 25 вересня 2012 року, а позов подано засобами поштового зв`язку 25 березня 2013 року. Крім того 24 березня 2013 року було вихідним днем. Вказує, що порука не припинилася у частині сплати процентів за користування кредитом та пені термін сплати яких настав не пізніше ніж за шість місяців до подання позову.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 19 червня 2008 року між банком та ТОВ «Тотус» укладено кредитний договір № 1.08-35, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 280 000 доларів США (на поповнення обігових коштів), а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором.
 
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №1.08-35/П-2 від 19 червня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов`язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі.
 
До кредитного договору між банком та позичальником 22 жовтня 2008 року укладено додаткову угоду № 1; 11 вересня 2009 року - додаткову угоду № 2; 06 липня 2010 року - додаткову угоду № 3; 16 серпня 2010 року - додаткову угоду № 4 та 24 травня 2011 року - додаткову угоду № 5, якими змінювались та доповнювались умови кредитного договору. Указані доповнення знайшли своє відображення у додаткових угодах до договору поруки № 1 від 11 вересня 2009 року, № 2 від 6 липня 2010 року, № 3 від 24 травня 2011 року, у яких поручитель погоджувався на нові графіки повернення кредиту у зв`язку з продовженням терміну його повернення відповідно до 25 червня 2010 року, 28 лютого 2011 року та до 25 вересня 2012 року та на зміну процентної ставки.
 
Банк належним чином виконав свої зобов`язання, своєчасно та в повному обсязі надав позичальнику кредитні кошти. ТОВ «Тотус» свої зобов`язання на порушення умов кредитного договору, строк дії якого закінчився 24 вересня 2012 року, належним чином не виконувало, останній платіж здійснило в грудні 2011 року. Станом на 16 червня 2014 року ТОВ «Тотус» має прострочену заборгованість у розмірі 108 344,77 доларів США та 1 281 085,08 грн, з яких: 612 000 грн та 77 000 доларів США - заборгованість за сумою кредиту, 389 029,27 грн та 31 344,77 доларів США - заборгованість за непогашеними відсотками, 280 055,81 грн - сума пені за порушення строків повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.
 
У додатковій угоді № 5 від 24 травня 2011 року сторони обумовили, що позичальник мав повертати кредит частинами по 5 000 доларів США до 25 числа кожного місяця починаючи із 25 травня 2011 року і закінчуючи 25 серпня 2012 року та повернути 12 000 доларів США і 682 000 грн до 25 вересня 2012 року.
 
У пункті 6.1. договору поруки сторони обумовили, що порука ОСОБА_1 припиняється з припиненням зобов`язання.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд зазначив, що боржник повинен був повертати останній платіж по кредиту до 25 вересня 2012 року, порука ОСОБА_1 за кредитним договором була чинною з 25 вересня 2012 року до 24 березня 2013 року включно. Оскільки банк звернувся із позовом 25 березня 2013 року, то порука ОСОБА_1 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
 
Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».
 
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.
 
Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.
 
У частині другій статті 252 ЦК України передбачено, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
 
У частині першій статті 253 ЦК України закріплено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Згідно частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.
 
У пункті 6.1. договору поруки сторони обумовили, що порука ОСОБА_1 припиняється з припиненням зобов`язання. Оскільки сторони не встановили у договорі поруки строк поруки, тому до спірних відносин підлягає застосуванню частина четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
 
Суди встановили, що боржник повинен повертати кредиту до 25 вересня 2012 року. Тому останнім днем виконання обов`язку боржником щодо повернення кредиту було 25 вересня 2012 року.
 
Перебіг шестимісячного строку чинності поруки почався 26 вересня 2012 року.
 
Банк із позовом до поручителя звернувся засобами поштового зв`язку 25 березня 2013 року, тобто в межах шестимісячного строку чинності поруки.
 
За таких обставин суди зробили передчасний висновок, що на момент звернення із позовом банку порука ОСОБА_1 повністю припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
 
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 також зроблено висновок, що «у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів».
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», яка підписана представником Добжанським Володимиром Володимировичем, задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2017 року скасувати.
 
Передати справу № 607/10280/14-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2017 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков