КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження:                                                                      Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/1484/2020  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                         Справа № 755/9141/19
 
10 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                          - Желепи О.В.    
                                    -  Олійника В.І.
 
в порядку  письмового провадження справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Галагана В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат,- 
 
в с т а н о в и в:
 
05 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та понесених додаткових витрат на дитину. 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 07 листопада 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї видано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 та 09 листопада 2007 року зроблено запис в книзі реєстрації шлюбів  за № 3229.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 листопада 2009 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 3229 розірвано.
Від шлюбу позивач та відповідач мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 27 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження НОМЕР_2 , яка проживає разом з матір`ю в Італії та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченню. 
Вказувала на те, що відповідач є працездатною особою, його дохід має мінливий та нерегулярний характер, тому з урахуванням принципу забезпечення захисту інтересів неповнолітньої доньки вважала за необхідне присудити аліменти у розмірі 3000 грн.
Крім того, вказувала на те, що в період з 2015 року нею понесено додаткові витрати на дитину, а саме: з 2015 до 2016 року позивач сплачувала вартість занять у дошкільному закладі для ОСОБА_3 в м. Мілан, Італія, загальна вартість якого склала 4 689 євро.; за 2016/2017 навчальний рік сплачено вартість шкільного харчування у розмірі 779, 68 євро.; вартість шкільного харчування за 2018 навчальний рік склала 942,50 євро, вартість занять кінним спортом протягом 2018 року склала 1050 євро; вартість занять гімнастикою протягом 216,2017,2018 років склала 890 євро; витрати на лікування у стоматолога 24 травня 2018 року склали 90 Євро, витрати на авіаквитки з м. Мілан до м. Київ та у зворотному напрямку для дитини склали 742 євро. Таким чином, витрачена сума становить 9 183,18 євро, що станом на день звернення з позовом становить 277 428,53 грн., а половина від загальної суми фактично понесених додаткових витрат складає 138 714,00 грн.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3000 грн. щомісяця починаючи з 02.04.2019 до досягнення дитини повноліття; стягнути з відповідача на користь позивачки суму додаткових витрат, які були понесені останньою на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 138 714,00 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією аліментів, починаючи з 05 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму додаткових витрат на дитину у розмірі 138 714,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 2 155,54 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1 500,00 грн. щомісячно, в іншій частині позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Зазначав, що судом першої інстанції, в зв`язку із тим, що відповідач не був обізнаний про розгляд справи, не дослідив обставини, які впливають на розмір аліментів та додаткових витрат, а саме не дослідив стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також наявність у нього інших дітей на утриманні. Так, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи довічно, що підтверджується копією довідки МСЕК серії АВ № 1053505 від 26.12.2018 року. Окрім ОСОБА_3 , відповідач має ще двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідач працює на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонов», та згідно довідки його заробітна плата за жовтень місяць 2019 року з вирахуванням всіх податків становила 3 904,25 грн., тому розмір аліментів, присуджений судом, становить 75% заробітної плати і як наслідок, оплата аліментів є надмірною і непосильною, та перевищує максимальний допустимий відсоток стягнень із заробітної плати. Не зважаючи на стан здоров'я та матеріальне становище, а також наявність інших дітей, відповідач погоджується на сплату аліментів на доньку у розмірі 1500 грн. щомісячно.
Вказував на те, що він надавав матеріальну допомогу позивачці і своїй доньці, що підтверджується розпискою, відповідно до якої в рахунок аліментів було надано 3000 доларів США. Також, в літку 2019 року відповідач придбав для дитини мобільний телефон для підтримання зв`язку та спілкування з дитиною.
Крім того, зазначав, що суд безпідставно стягнув з нього половину суми витрат, понесених позивачкою на забезпечення доньки, як додаткові витрати, не врахувавши, що ці витрати не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами в розумінні ст. 184 СК України, а є витратами на утримання дитини, понесені при звичайному способі життя та не викликані особливими обставинами. При цьому, вказані витрати здійснювались ОСОБА_2 на власний розсуд, без погодження з батьком дитини.
Посилався на те, що оскільки він є інвалідом ІІ груп, і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, тому рішення суду в частині стягнення 2 155,54 судового збору на користь держави підлягає скасуванню.
17 грудня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_2 адвоката Мельника Олександра Сергійовича, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючи на те, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що надані відповідачем на підтвердження свого стану здоров'я та матеріального становища докази не є достатніми для всебічного визначення його стану здоров'я та матеріального стану. Вказував на те, що відповідачем не зазначено про те, що він є засновником ПП «ОРИГІНАЛ-СВ». 05.11.2019 року старшим виконавцем Радіоновим Ю.А. відкрито виконавче провадження № 60508508 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму додаткових витрат на дитину у розмірі 138 714,00 грн., в межах якого було виявлено 9 рахунків в банках, а також рухоме майно, що належить відповідачеві. Вважав, що відповідачем приховується рівень  його справжніх доходів для подальшого визначення його матеріального становища таким, що не дозволяє йому виконати свої зобов`язання відповідно до рішення суду. Крім того, вважав, що відповідачем помилково визначені додаткові витрати як такі, що понесені при звичайному способі життя.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Таким чином, у задоволенні клопотання відповідача про проведення розгляду справи із викликом сторін слід відмовити.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що від зареєстрованого 07.11.2009 року шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають малолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції від 25.05.2010 року, актовий запис № 1433, та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2012 року про розірвання шлюбу.
Згідно нотаріально посвідчених заяв від 14.08.2014 року, 08.05.2014 року та від 07.08.2017 року ОСОБА_1 надав згоду на тимчасову поїздку до Королівства Іспанії, Греції, Швейцарії, Франції та інших країн Шенгенської Угоди в період з 12 травня 2014 року по 20 вересня 2014 року, з 14 серпня 2014 року по 01 липня 2015 року, з 07 серпня 2017 року по 07 серпня 2020 року його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_2 .
Згідно нотаріально посвідчених заяв від 02.07.2016 року, від 20.10.2016 року, від 30.07.2018 року ОСОБА_1 надав згоду на тимчасові короткострокові поїздки до Італійської Республіки та інших країн Шенгенської Угоди його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою оздоровлення та відпочинку з 01 березня 2016 року по 01 вересня 2016 року, з 20 жовтня 2016 року по 20 жовтня 2017 року, з 30 липня 2018 року по 30 липня 2019 року в супроводі матері ОСОБА_2 .
В період з 2015 року по 2016 роки ОСОБА_2 здійснено оплату занять у дошкільному закладі для доньки ОСОБА_3 в м. Мілан, Італія, загальна вартість яких становить 4 689,00 Євро; здійснено оплату шкільного харчування за 2016-2017 навчальний рік у розмірі 779,68 Євро; здійснено оплату шкільного харчування за 2018 рік у розмірі 942,50 Євро; здійснено оплату занять кінним спортом протягом 2018 року у розмірі 1 050,00 Євро; здійснено оплату гімнастикою протягом 2016-2018 років у розмірі 890,00 Євро; здійснено оплату лікування дитини у стоматолога вартістю 90,00 Євро; здійснено оплату авіа перельоту дитини на загальну суму 742,00 Євро, а всього на загальну суму 9 183,00 Євро.
Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з 05 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість працевлаштування , не має інших утриманців та соціальних зобов`язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. Стягуючи з відповідача 138 714,00 грн., що становить 50% витрачених позивачем коштів на навчання, проведення лікування та розвиток дитини, суд першої інстанції виходив з того, що вказана сума грошових коштів є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, пов`язаними із розвитком певних здібностей дитини.
 Такі висновки суду ґрунтуються на неповному встановленню обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванню норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У ст. 51 Конституії України  встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.
Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України  та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 Відповідно до вимог  ч.ч.1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
 За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
 За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом достовірно встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір'ю ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні,  відповідач  ОСОБА_1 проживає окремо від дитини, та відповідно до вимог ст. 180 СК України,  зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 аліментів на утримання їх доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання доньки, суд не врахував наступного.
Стаття  182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини,  стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
З наданої відповідачем до апеляційної скарги довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 1053505 від 26.12.2018 вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з 26 грудня 2018 року (загальне захворювання) довічно (а.с. 120).
ОСОБА_1 , окрім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має ще двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 130-131).
Згідно довідки від 19.11.2019 № 00000000002, ОСОБА_1 працює в ТОВ «Бетонов» з 20.11.2013 року, та на даний час займає посаду директора, за період з листопада 2018 року по жовтень 2019 року йому виплачено заробітну плату у розмірі 42 249,87 грн. (а.с. 132)
Згідно довідки від 19.11.2019 № 00000000003, ОСОБА_1 працює в ТОВ «Бетонов» з 20.11.2013 року, на даний час займає посаду директора, за період з січня 2017 року по жовтень 2019 року йому виплачено заробітну плату у розмірі 104 380,98 грн. (а.с. 133).
Згідно розписки від 25.06.2016 року, складеної ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 в рахунок аліментів на їх неповнолітню доньку ОСОБА_3 3000 доларів США за останніх три роки 2014, 2015, 2016. Претензій по сумі за вказаний період не має (а.с. 134).
Відповідач не заперечував сплачувати на користь позивачки на утримання їх доньки 1500 грн. щомісяця.
Враховуючи встановлені обставини справи, надані сторонами та досліджені докази щодо стану здоров`я відповідача, вимоги матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1500 грн., щомісячно, з подальшої індексацією аліментів, починаючи з 05 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.
 При цьому, колегія суддів не приймає до уваги додані до апеляційної скарги докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на лікування, оскільки з них не можливо безумовно встановити, що медичні послуги надавалися відповідачу та саме він їх оплачував, а лікарські препарати були придбані відповідачем для його використання.
Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Як додаткові витрати ОСОБА_2 просила стягнути 50 % понесених витрат у розмірі 138 714,00 грн. на заняття у дошкільному закладі доньки, оплату шкільного харчування, заняття кінним спортом; оплату занять з гімнастики, лікування у стоматолога, оплату авіаперельоту дитини.
  Разом з тим, позивачкою не доведено, що вказані витрати на дитину були викликані особливими обставинами.
Навчання у дошкільному закладі, харчування у навчальному закладі, заняття кінним спортом, гімнастикою, лікування у стоматолога (просте пломбування), авіаперельот дитини не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з відповідача на користь позивача коштів, визначених позивачем як додаткові витрати є обґрунтованими.
Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про невідповідність нормам процесуального права рішення суду в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в сумі 2 155,54 грн.
Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 1053505 від 26.12.2018 вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з 26 грудня 2018 року (загальне захворювання) довічно (а.с. 120).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1 500,00 грн.щомісячно, з подальшою індексацією аліментів, починаю з 05 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі  1 500,00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією аліментів, починаючи з 05 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
В задоволенні решти позовних вимог  відмовити.
Постанова в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року .

Головуючий:                                            Судді: