Постанова                                                                                                                                                                                         
Іменем України                                                                     
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 756/10624/18
провадження № 61-17621св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація (як орган опіки та піклування) в особі Служби у справах дітей та сім`ї,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року у складі судді Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей, який обґрунтувала тим, що з квітня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2010 року народження, та ОСОБА_5 , 2013 року народження. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого                     2016 року шлюб між сторонами розірвано та присуджено до стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей. Позивач зазначала, що з боку відповідача чиняться постійні сварки і погрози, створюються конфліктні ситуації з приводу місця проживання дітей, а тому вона має побоювання, що відповідач без її згоди може силоміць забрати дітей. Вважала, що в інтересах дітей проживати саме з нею, адже в такому віці вони потребують материнської опіки. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за дітьми, бере активну участь у їх вихованні. Натомість, відповідач добровільної участі у матеріальному забезпеченні не бере, аліменти стягуються з нього на підставі судового рішення.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_5 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей, не повідомив суд про його існування і відповідач. Оскільки спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній, підстав для судового захисту прав дітей шляхом визначення їхнього місця проживання з матір`ю суд не вбачав.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивача - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене заочне рішення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху (з посиланням на статтю 354 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України) у зв`язку з пропуском процесуального строку на апеляційне оскарження та надано строк - 10 днів                          з моменту отримання копії ухвали для виправлення недоліків, а саме: зазначення поважної причини пропуску строку на оскарження заочного рішення суду першої інстанції, а також роз`яснено, що в протилежному випадку апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута апелянту.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року на підставі пункту                 4 частини першої статті 358 ЦПК України, у зв`язку з пропуском процесуальних строків на оскарження, відмовлено.
Постановляючи ухвалу від 29 серпня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що апелянт ( ОСОБА_1 ) та її представник (адвокат Мілетич О. О.) були належним чином обізнані про існування оскаржуваного рішення, так як вони були присутні на судовому засіданні 03 червня 2019 року в день проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення, протягом тривалого часу позивач та її представник не захищали свої процесуальні права, не цікавились розглядом справи, жодних процесуальних перешкод щодо отримання повного тексту заочного рішення у визначені законодавством строки не встановлено.
Таким чином, зазначена у клопотанні причина поновлення строку, на думку апеляційного суду, не є поважною в розумінні пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у вересні 2019 року засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року у вищевказаній справі, в якій скаржник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд позбавив позивача права на поновлення строку на подання апеляційної скарги, яке передбачено статтею 354 ЦПК України, що стало перешкодою для доступу позивача до правосуддя та права на оскарження ухваленого заочного рішення. Заявник посилається на те, що повний текст заочного рішення суду першої інстанції складено 23 червня 2019 року, про що зазначено безпосередньо в самому рішенні та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, оприлюднено повний текст оскаржуваного рішення 01 липня 2019 року, при цьому повний текст заочного рішення було виготовлено із суттєвим пропуском передбаченого гранично допустимого процесуального строку на його виготовлення, а фактичне отримання позивачем примірника повного тексту оскаржуваного рішення від 03 червня 2019 року відбулось 11 липня 2019 року засобами поштового зв`язку.
Також заявник, з посиланням на статтю 43 ЦПК України щодо переліку обов`язків учасників цивільного процесу, зазначає, що позивач у цивільному судочинстві не зобов`язана «цікавитись» або виявляти цікавість у межах розгляду справи.
Від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюпредставника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року, витребувано матеріали справи з Оболонського районного суду м. Києва та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною шостою статті 268 ЦПК України у разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення.
 
У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України).
 
Відповідно до частини шостої статті 268 ЦПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складання - в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса в особи відсутня.
 
За заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді (частина четверта статті 268 ЦПК України).
 
Днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3 частини шостої статті 268 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина друга статті 354 ЦПК України).
 
Частинами третьою і четвертою статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
У свою чергу в пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України закріплено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
Системний аналіз норм процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду. При цьому повноваженнями самостійно вирішувати питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, у разі його пропуску, суд чинним законодавством не наділений.
Необхідно відрізняти випадки, за яких поновлюються строки на апеляційне оскарження, передбачені частинами другою та третьою статті 358 ЦПК України.
Учасник справи має право на поновлення строку на апеляційне оскарження рішення або ухвали суду першої інстанції на підставі частини другої статті 354 ЦПК України, за умови надання відповідного клопотання про його поновлення, у випадку подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду або протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.
Законодавець вже визначив вручення учаснику справи повного рішення суду або ухвали суду не у день його (її) проголошення поважною причиною в розумінні частини другої статті 354 ЦПК України, що дає право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (за умови подання відповідного клопотання у складі апеляційної скарги чи окремого документу).
У свою чергу частиною третьою статті 354 ЦПК України встановлено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Тобто, у випадку, якщо подання апеляційної скарги мало місце поза межами строків, передбачених частиною другою статті 354 ЦПК України, суд може поновити пропущений строк на апеляційне оскарження з причин іншого характеру, які                         є поважними та доведені належним чином апелянтом.
 
При цьому ЦПК України не містить вичерпного переліку поважності причин пропуску строку на оскарження. Вони оцінюються у кожній конкретній справі, виходячи із фактичних обставин.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, наділений повноваженнями, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, надати оцінку наведеним стороною обставинам щодо поважності причин пропуску строку, оцінити, чи не буде поновлення такого строку втручанням у принцип юридичної визначеності, та, враховуючи баланс суспільного та приватного інтересу, дійти висновку про можливість (неможливість) відновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Апеляційний суд визнав доводи представника позивача щодо причини пропуску строку на апеляційне оскарження неповажними та дійшов висновку про відсутність підстав для його поновлення.
 
Проте таких висновків апеляційний суд дійшов із порушенням зазначених норм процесуального права, виходячи із фактичних обставин справи.
 
У судовому засіданні 03 червня 2019 року у справі, що переглядається, було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення (а. с. 99).
 
Повний текст заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року виготовлений судом першої інстанції 23 червня 2019 року (а. с. 102).
 
Супровідний лист суду першої інстанції від 23 червня 2019 року (а. с. 104) направлений на адресу позивача засобами поштового зв`язку 01 липня 2019 року, отриманий засобами поштового зв`язку особисто 11 липня 2019 року (а. с. 109-110).
 
З апеляційною скаргою представник позивача звернулась 25 липня 2019 року                     (а. с. 105-115), тобто поза межами строку, встановленого законом (більше 30 днів з дня складення повного судового рішення), проте протягом 30 днів з дня вручення позивачеві (апелянтові) повного рішення суду.
 
Матеріали апеляційної скарги містять клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження (а. с. 111) у зв`язку з отриманням оскаржуваного заочного рішення лише 11 липня 2019 року.
За таких обставин позивач мав передбачене частиною другою статті 354 ЦПК Україниправо на поновлення строку на апеляційне оскарження.
Апеляційний суд належним чином не дослідив причин пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження, не надав належної оцінки доводам апелянта та не врахував те, що апелянт подав апеляційну скаргу в межах тридцятиденного строку після отримання повного рішення суду, при цьому повний текст оскаржуваного заочного рішення виготовлений 23 червня 2019 року (неділя), тобто із запізненням, оприлюднений в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01 липня 2019 року (відповідно позивач раніше цієї дати не міг ознайомитися з ним через цей реєстр), направлений судом першої інстанції на адресу позивача тільки 01 липня 2019 року, і навіть з урахуванням цих обставин тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду пропущений апелянтом лише на 2 дні.
 
Таким чином, апеляційний суд надав помилкову оцінку клопотанню про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження та дійшов неправильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, визначених у пункті                 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
 
Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги те, що сама по собі присутність сторони чи її представника під час проголошення вступної та резолютивної частин рішення                 і отримання їх копії не є безумовною підставою для відмови у поновленні строку на апеляційне оскарження, оскільки відсутність у сторони повного тексту судового рішення унеможливлює мотивування апеляційної скарги, що є її обов`язковим елементом відповідно до вимог статті 356 ЦПК України.
 
У результаті зазначеного право заявника на доступ до правосуддя, проголошене статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було порушено.
 
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
За умови обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить вирішити питання про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| В. В. Яремко