КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/395/2020                                                                       

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
28 січня 2020 року                                                                                       місто Київ
                                                                                                             справа № 755/9094/19                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що діє від свого імені та в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Аквілон», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської Ірини Валентинівни, третя особа: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію, -
     
                                                        В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В., зареєстрований в реєстрі за №156; 
скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45706158 від 26 лютого 2019 15:59:21.
В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 26 лютого 2019 року між     ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що діє від свого імені та в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Аквілон» був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В.
Вказувала, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 травня 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. здійснено запис про власність №30460479 від 26 лютого 2019 15:43:04 щодо квартири АДРЕСА_1 , власником якої зазначено ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти». 
Зазначала, що у провадженні Дніпровського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві знаходиться виконавче провадження №41901048 з примусового виконання виконавчого листа №2604/29951/2012 виданого 29 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості у сумі 812759,82 грн. 
В рамках вказаного виконавчого провадження постановою Дніпровського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 07 лютого 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного їй майна.
Вказувала, що постановою Дніпровського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 11 лютого 2019 року про арешт майна боржника повторно накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 
Зауважувала, що крім того, арешт на все майно ОСОБА_2 був накладений також у виконавчому провадженні №44864144 постановою Дніпровського РВ ДВС від 07 жовтня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим листом №755/501/13-ц виданим Дніпровським районним судом міста Києва 12 вересня 2014 року (стягувач - ОСОБА_3 , боржник - ОСОБА_2 ).
Зазначала, що спірна квартира є предметом забезпечення у виконавчому провадженні та набуває правового режиму предмету обмеженого в цивільному обороті.
Вважає, що договір купівлі-продажу квартири укладений із порушенням вимог закону - під час дії обтяження (арешту, заборони) накладеного Дніпровським РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві щодо майна відповідача ОСОБА_2 , що порушує її права.
Посилалася на те, ОСОБА_2 з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, уклала з ТОВ «КУА «Будівельні проекти» договір купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2019 року. 
При цьому, ОСОБА_2 була обізнана про судові рішення про стягнення з неї заборгованості та достеменно знала про наявність виконавчих проваджень, арешти і заборони на відчуження належного їй майна. 
Позивач зазначає, що не була стороною договору купівлі-продажу квартири, проте вважається заінтересованою особою, яка має право оспорювати цей договір, оскільки за ним здійснено відчуження квартири в порушення обтяження встановленого Дніпровським РВ ДВС для забезпечення прав стягувача у виконавчому провадженні №41901048. Її власний інтерес, як заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет договору купівлі-продажу перебував у власності ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх прав у виконавчому провадженні №41901048, а саме можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду у вказаному виконавчому провадженні.
Вказувала на те, що постановами Дніпровського РВ ДВС було накладено арешти та встановлено заборону на відчуження майна ОСОБА_2 , які були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу, тому вважає, що ніякий правочин не міг бути вчинений, а укладений договір слід визнати недійсним з підстав ст.ст.203, 215-216 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок - укладений в період дії встановленого обтяження квартири, про яке боржникові було достеменно відомо.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та знято заборону ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що діє від свого імені та в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Аквілон» та будь-яким іншим юридичним та фізичним особам, у тому числі державним реєстраторам, вчиняти будь-які дії щодо відчуження та/або обтяження квартири загальною площею 159,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1774002880000 та дії, пов`язані з державною реєстрацією (перереєстрацією) прав на вказане нерухоме майно (внесення будь-яких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що вчинення відповідних юридично значимих дій здійснено в період існування обтяжень, накладених Дніпровським РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві - арештів майна боржника         ОСОБА_2 , у тому числі з квартири АДРЕСА_1 в межах 2 виконавчих проваджень за №№ 41901048; 4486414.
Вказувала, що під час дії арешту жодних дій (правочинів) ні власник, ні особи, які вважають себе іпотекодержателями, без дозволу державної виконавчої служби не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
Зазначала, що судом першої інстанції помилково до спірних правовідносин не була застосована ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до завідомо необгрунтовано правового висновку про автоматичну втрату чинності (дії) арешту квартири ОСОБА_2 згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року у справі №755/14706/15-ц, згідно якого було знято арешт, який накладений в межах виконавчого провадження №41901048, з майна ОСОБА_2 , а саме з спірної квартири.
Зауважувала, що судом безпідставно не взято до уваги постанову, винесену ДВС в межах виконавчого провадження №41901048 від 11 лютого 2019 року про накладення арешту на майно ОСОБА_2 по причині її відсутності у відповідних реєстрах, а також постанову ДВС від 07 жовтня 2014 року за виконавчим провадженням № 44864144, котрі є юридично чинними. 
Вказувала, що той факт, що зазначені постановами ДВС обмеження не були зареєстровані у відповідних державних реєстрах, ведення яких передбачено чинним законодавством України, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень (арешту) і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном.  
Зазначала, що відчуження спірної квартири відбулося в період дії встановленого обтяження квартири (арешту та оголошення заборони на її відчуження), що свідчить про невідповідність спірного договору купівлі-продажу квартири положенням ст203 ЦК України і є правовою підставою для визнання договору недійсним у порядку ст.215 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок.
Від АТ «АЛЬФА-БАНК», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник третьої особи АТ «АЛЬФА-БАНК», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідачі: ОСОБА_2 , ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що діє від свого імені та в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Аквілон», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І.В. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та того, що спірним договором купівлі-продажу квартири не порушено прав та інтересів позивача в межах виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості, що здійснюється у виконавчому провадженні №41901048.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 809540,82 грн. та судовий збір у розмірі 3219 грн., а всього 812759,82 грн.
На виконання вказаного рішення суду 29 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2604/29951/2012 та Державною виконавчою службою Днапровського районного управління юстиції в місті Києві відкрито виконавче провадження №41901048з виконання зазначеного виконавчого документу.
В межах виконавчого провадження №41901048 старшим державним виконавцем Державної виконавчої служби Днапровського районного управління юстиції в місті Києві Шеремет Ю.М. 07 лютого 2014 року прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми боргу в розмірі 812759,82 грн.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта ОСОБА_2 від 09 жовтня 2015 року:
- 19 серпня 2005 року зареєстровано іпотечний договір від 19 серпня 2005 року, об'єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 ;
- 21 квітня 2006 року зареєстровано іпотечний договір від 21 квітня 2006 року, об'єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 ;
- 04 вересня 2007 року зареєстровано іпотечний договір від 04 вересня 2007 року, об'єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 ;
- 28 квітня 2006 року зареєстровано іпотеку за іпотечним договором від 13 квітня 2006 року, об'єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 ;
- 20 вересня 2007 року зареєстровано іпотеку за іпотечним договором від 04 вересня 2007 року, об'єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 .
11 лютого 2019 року в межах виконавчого провадження №41901048 за виконавчим листом, виданим Дніпровським районним судом міста Києва 12 вересня 2014 року №755/501/13-ц заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лагоцькою В.Ф. прийнято постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 
26 лютого 2019 року між ОСОБА_2  та ТОВ «КУА «Будівельні проекти» укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність  ТОВ «КУА «Будівельні проекти» квартиру АДРЕСА_1 .
У п. 4 договору зазначено, що договір укладено за згодою чоловіка продавця.
Згідно п.п.4, 5 вказаного договору відповідно до звіту про вартість об`єкта  незалежної оцінки, вартість об`єкту нерухомого майна становить 3140000,00 грн. За домовленістю сторін ціна продажу становить 2787957,00 грн. Відсутність заборони відчуження, податкової застави та інших обтяжень на об`єкт нерухомого майна та щодо сторін цього договору підтверджується Інформаційною довідкою щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою Малаховською І.В. приватним нотаріусом КМНО 26лютого 2019 року 
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. прийнято рішення від 26 лютого 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45706158, на підставі якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «КУА «Будівельні проекти». 
Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2019 року. 
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта ОСОБА_2 від 26 лютого 2019 року вбачається, що 11 лютого 2014 року зареєстровано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07 лютого 2014 року у виконавчому провадженні №41901048, а 01 вересня 2016 року зареєстровано постанову Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з-під арешту у виконавчому провадженні №44864144. Опис предмета обтяження - все нерухоме майно, окрім квартири  АДРЕСА_1 .
За змістом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) від 26 лютого 2019 року за параметрами запиту: права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження - відомості відсутні.
З інформації з Єдиного реєстру боржників від 26 лютого 2019 року за параметрами запиту - фізична особа ОСОБА_2 , інформація відсутня.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №10-29/804 на суму 158400,00 доларів США.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 20 серпня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір №02-10/2401, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .
21 квітня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №10-29/1752, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на суму 43300,00 доларів США.
21 квітня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та  ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір №02-10/808, предметом якого також стала квартира АДРЕСА_1 .
04 вересня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4125 в межах максимального ліміту заборгованості до 244800,00 доларів США та укладений укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .
За наявним в матеріалах справи розрахунком вимог банку у зв`язку з невиконанням  ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором №10-29/804 від 19серпня 2005 року станом на 30 серпня 2016 року боргостанньої становить 6075589,48 грн.
З розрахунку вимог банку у зв`язку з невиконанням  ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором №10-29/1752 від 21квітня 2006 рокувбачається,що станом на 30серпня 2016 року борг  ОСОБА_2 становить 2163443,47 грн.
За наявним в матеріалах справи розрахунком вимог банку зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором№10-29/4125 від 04 вересня 2007 року, станом на 30 серпня 2016 року борг  ОСОБА_2 становить 15156602,18 грн.
Згідно довідки АТ «Укрсоцбанк» станом на 26 лютого 2019 року заборгованість  ОСОБА_2 перед АТ «Укрсоцбанк» за договорами кредиту від 21 квітня 2006 року, 19серпня 2005 року та 04 вересня 2007 року загалом складає 878875,10 доларів США.
Як вбачається з пояснень представника АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», боржник ОСОБА_2 звернулася до банку з пропозицією продати квартиру, яка знаходилася в іпотеці для можливості погашення заборгованості перед АТ «Укрсоцбанк».
Згідно висновку про вартість майна, ринкова (оціночна) вартість квартира АДРЕСА_1 , без урахування ПДВ, станом на 11 грудня 2018 року становить 3140000,00 грн. 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року задоволено вимоги АТ «Укрсоцбанк» та знято арешт, який накладений в межах виконавчого провадження №41901048, з майна ОСОБА_2 , а саме з квартири АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи 25 січня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про зняття арешту накладеного в межах виконавчого провадження №41901048, у якій просив виконати рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року у справі №755/14706/15-ц та зняти арешт з майна боржника ОСОБА_2 , а саме з квартири АДРЕСА_1 .
Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телявського А.М. про звільнення майна з-під арешту від 01 вересня 2016 року в межах виконавчого провадження №44864144, у якому стягувачем є ОСОБА_3 , було постановлено - зняти арешт винесений відповідно до постанови №41901048 від 07 лютого 2014 року з майна ОСОБА_2 , а саме з квартири АДРЕСА_1 .
Вказана постанова головного державного виконавця була скасована ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2017 року у зв`язку із допущенням державним виконавцем помилки при виконанні рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року, оскільки вказаним рішенням звільнено з-під арешту квартиру боржника в виконавчому провадженні №41901048, натомість державний виконавець виконуючи рішення апеляційної інстанції виніс постанову про звільнення з-під арешту квартири боржника у виконавчому провадженні №44864144.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року у справі №755/501/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість та судові витрати у загальному розмірі 23895,88 грн.
07 жовтня 2014 року старшим державним виконавцем Шеремет Ю.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження лише в межах суми боргу при примусовому виконанні виконавчого листа №755/501/13-ц виданого 12 вересня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 23895,88 грн. у виконавчому провадженні №44864144.
Позивач зазначала, що ОСОБА_2 було відомо про наявність виконавчого провадження №44864144, поскільки вона особисто отримала постанову державного виконавця від 01 вересня 2016 року у виконавчому провадженні №44864144 про зняття арешту у виконавчому провадженні №41901048 накладеному постановою від 07 лютого 2014 року, а банку було відомо про накладені арешти, інакше б він не звертався до Дніпровського ВДВС з заявою від 25 січня 2019 року про зняття арешту у виконавчому провадженні №41901048.
На думку позивача, якби арешт був знятий постановою державного виконавця від 01 вересня 2016 року, банк не звертався б з подібними заявами саме в межах виконавчого провадження №41901048, тож банк однозначно усвідомлював зміст постанови про звільнення майна з-під арешту від 01 вересня 2016 року, а також номер виконавчого провадження, в межах якого вона винесена.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним, оскільки він укладений з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості та під час дії обтяжень об`єкта нерухомості за двома виконавчими провадженнями.
Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог частин 2 та 3 цієї статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
За змістом ст.ст.626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст.ст.657, 658 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому  її  прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.  
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань  договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.  
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.
Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір є договором купівлі-продажу, а не договором дарування, отже він є відплатним та сама форма договору відчуження майна не вказує на передачу права власності для уникнення виконання рішення суду про стягнення боргу.
У п.6 договору зазначено, що продавець довів до відома покупця, а покупець прийняв до уваги той факт, що в об`єкті нерухомого майна зареєстровано місце проживання трьох повнолітніх осіб: продавця та членів його сім`ї. Продавець зобов`язується не пізніше 29 березня 2019 року забезпечити зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб для вільного і перешкодного користування покупцем об`єктом нерухомого  майна. У випадку невиконання продавцем вказаного зобов`язання продавець зобов`язаний сплатити покупцю неустойку в сумі 10000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 за власною заявою знята з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1 , що вказує на реальність укладеного договору та те, що його виконання відбулось.
Наведене загалом свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснивши відчуження спірної квартири продовжує володіти та користуватися нею, тобто відсутні докази на підтвердження фіктивності правочину, як такого, що спрямований на уникнення виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості.
Реальність настання правових наслідків за договором купівлі-продажу також підтверджується тим фактом, що відчуження відбулось на користь юридичної особи, а не на користь рідних чи близьких осіб відповідача, і відсутні будь-які дані які б свідчили про те, що ОСОБА_2 має будь-яке організаційно-розпорядче чи управлінське відношення до покупця квартири - юридичної особи та отримані за договором купівлі-продажу квартири кошти були спрямовані на погашення заборгованості позичальника перед АТ «Укрсоцбанк».
А відтак, доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним, оскільки він укладений з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не довела, що обидві сторони у момент укладення спірного договору купівлі-продажу не мали наміру на створення правових наслідків, які обумовлювались цим договором.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні докази, які б вказували на те, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що вказує на відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з вказаної підстави.
Позивач також вказувала на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним, як такий що порушує публічний порядок, оскільки вчинений під час існування обтяжень в межах виконавчих проваджень.
Відповідно до положень ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходиться виконавче провадження №41901048 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 812759,82 грн. та виконавче провадження №44864144 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 23895,28 грн.
За змістом ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 з 2005 року та до часу її відчуження 26 лютого 2019 року перебувала в іпотеці третьої особи у справі - АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».
Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
За змістом ст.7 вказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
Згідно з ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.
Відповідно до ст.ст.33, 36 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, АТ «Укрсоцбанк» мав право звернути стягнення на заставне майно.
Разом з тим, банку стало відомо, що в межах виконавчого провадження №41901048 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу, 07 лютого 2014 року було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах суми звернення стягнення у розмірі 812759,82 грн.
Наявність арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 перешкоджало АТ «Укрсоцбанк» отримати погашення заборгованості за рахунок майна, яке перебувало в них в іпотеці.
У зв`язку з чим, АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року знято арешт, який накладено в межах виконавчого провадження №41901048, з майна ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» Єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
За змістом ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги.
Згідно ст.48 вказаного Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
За змістом ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.
У відповідності до положень ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
За змістом ст.319 ЦПК України в редакції 2004 року, який діяв на час ухвалення рішення Апеляційним судом міста Києва від 02 лютого 2016 року рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.
З огляду на те, що арешт з квартири АДРЕСА_1 в межах виконавче провадження №41901048 був знятий рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто 02 лютого 2016 року, а відтак такий арешт не має законної підстави.
Крім того, арешт нерухомого майна полягає у забороні його відчуження і тому зняття арешту з квартири передбачає і відсутність обмежень з заборони відчуження та наявність можливості її законного продажу.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що під час дії арешту жодних дій (правочинів) ні власник, ні особи, які вважають себе іпотекодержателями, без дозволу державної виконавчої служби не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею спростовуються вищевикладеним.
Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких було укладено спірний договір купівлі-продажу квартири, порядок відчуження квартири здійснений із дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5. 
Зокрема, у вказаних матеріалах наявні документи про підтвердження права власності продавця на квартиру, наявна згода чоловіка продавця на відчуження нерухомості, за даними Інформаційної довідки по суб`єкту від 26 лютого 2019 року наявне обтяження на все нерухоме майно, окрім квартири АДРЕСА_1 , відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру Іпотек відсутні. За даними Інформаційної довідки по об`єкту  нерухомості від 26 лютого 2019 року відсутні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів  нерухомого майна та Державного реєстру Іпотек. Також на час укладення договору купівлі-продажу 26 лютого 2019 року інформація щодо продавця та покупця в Єдиному реєстрі боржників була відсутня.
Як вбачається з матеріалів справи, квартира перебувала в іпотеці АТ «Укрсоцбанк» та станом на час її відчуження борг позичальника перед банком складав 878875,10 доларів США, що станом на 26 лютого 2019 року було еквівалентно 23720838,90 грн.
Борг який має ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 812759,82 грн.
Згідно висновку про вартість майна - квартири АДРЕСА_1 станом на 11 грудня 2018 року ринкова (оціночна) вартість квартири, без урахування ПДВ, становить 3140000,00 грн
Договірна ціна продажу об`єкта нерухомості за змістом спірного договору купівлі-продажу становила 2787957,00 грн. без ПДВ.
Поряд з цим, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Однак у даному випадку прийняті в межах виконавчого провадження №41901048 постанови про арешт майна боржника відповідної мети арешту майна не могли забезпечити і відчуження квартири не порушує прав стягувача у виконавчому провадженні №41901048, оскільки іпотекодержатель має першочергове право переважно перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.
При вчиненні спірного договору була наявна згода іпотекодержателя на укладення цього договору, оскільки перед укладення договору іпотека була припинена за заявою представника кредитора.
При цьому, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна, при цьому вимоги позивача щодо стягнення боргу до першої черги не належать, і в даному випадку права першої черги задоволення вимог за рахунок іпотечного майна належали банку, як іпотекодержателю.
Вимоги за наступними чергами задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. Однак, з огляду на суму боргу перед позивачем (812759,82 грн.), суму боргу перед банком (23720838,90 грн.), оціночну вартість квартири (3140000,00 грн.) та договірну вартість квартири (2787957,00 грн.), вимоги позивача про стягнення боргу не могли бути задоволені за рахунок іпотечного майна при його примусовій реалізації навіть частково.
При цьому, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» на квартиру, що перебувала в іпотеці банку не могло бути звернуто стягнення для задоволення вимог позивача, поскільки право іпотеки банку виникло раніше ніж рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості, а вартість предмету іпотеки є набагато меншою ніж сума заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Укрсоцбанк». 
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладенням спірного договору купівлі-продажу квартири не порушено прав та інтересів позивача в межах виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості, що здійснюється у виконавчому провадженні №41901048.
З урахуванням приписів ст.46 Закону України «Про виконавче провадження» та положень Закону україни «Про іпотеку», колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на наявність обтяжень спірної квартири при вчиненні спірного договору в межах виконавчого провадження №44864144.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаному виконавчому провадженні №44864144 стягувачем є не позивач, а інша особа - ОСОБА_3 .
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги постанову, винесену ДВС в межах виконавчого провадження №41901048 від 11 лютого 2019 року про накладення арешту на майно ОСОБА_2 по причині її відсутності у відповідних реєстрах, колегія суддів відхиляє, оскільки винесення державним виконавецм вказаної постанови та не внесення її до відповідних державних реєстрів на час укладення спірного договору не свідчить про порушення публічного порядку на час укладення договору купівлі-продажу квартири.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у  задоволенні  позовних вимог є законними  і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: