Постанова
Іменем України
 
03 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 357/3685/16-ц
провадження № 61-45664св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С.,
Ігантенка В. М.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, подану представником Холодовою Ліліаною Анатолівною,  на рішення  Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2018 року у складі головуючого-судді Кошель Л. М. та  постанову Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Коцюрби О. П., Сушко Л. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до      ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до кредитного договору № 01-07-И/40 від 01 березня 2007 року відповідач отримав кредит для придбання квартири в розмірі 42 800 доларів США зі сплатою 11,6 % річних строком до 26 лютого 2027 року. У забезпечення вказаного договору між сторонами  01 березня 2007 року був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48, 7 кв. м.
 
Через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного й повного його погашення, виникла заборгованість загальний розмір якої станом на 26 січня 2016 року складає 53 236,55 доларів США та 765 367,31 грн.
 
З урахуванням викладеного, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», уточнивши позовні вимоги,  просило в рахунок часткового погашення наявної заборгованості за кредитним договором звернути звернення на предмет іпотеки  шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, із визначенням початкової ціни предмету іпотеки в порядку частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» на рівні 240 278 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                        від 26 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що направивши позичальнику досудову вимогу про дострокове повернення кредиту банк змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України. Звернувшись 15 березня 2016 року з позовом до суду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»  пропустило строк позовної давності, перебіг якої розпочався 26 лютого 2013 року, що за наявності заяви відповідача про застосування наслідків пропуску такого строку, відповідно до положень частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»  залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                                      від 26 квітня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні обґрунтованого позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У  жовтні 2018 року  ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»  в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. через представника Холодову Л. А., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди без належного встановлення обставин, які мають значення  для справи дійшли помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності. При цьому не встановили коли саме відповідач отримав вимогу банку про дострокове повернення всієї суми кредиту, а також не врахували, що останній здійснив останні платежі на погашення кредитної заборгованості 22 листопада 2013 року та 25 листопада 2015 року, що свідчить про переривання строку позовної давності. Судами не надано належної оцінки розрахунку заборгованості, який формується повноважним працівником банку - бухгалтером «вручну» на основі первинних документів банку, а саме виписок, договорів та додаткових угод, унаслідок чого допустили при розгляді даного спору необ`єктивність та неупередженість.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 19 листопада 2018 року відзиві    ОСОБА_1 просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги є необґрунтованими та висновків судів не спростовують.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 01 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є           ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1   був укладений кредитний договір № 01-07-И/40, згідно з яким відповідач отримав кредит для придбання двохкімнатної квартири в розмірі 42 800 доларів США, зі сплатою 11,6 % річних, з кінцевим терміном повернення до 26 лютого 2027 року.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,7 кв. м.
 
28 січня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 01-07-И/40 від 01 березня 2007 року, за умовами якої в період             з 28 січня 2013 року по 26 лютого 2027 року позичальник зобов`язався в термін з «01» по «10» число включно здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором ануїтетними платежами в розмірі 498,91 доларів США та додатково до щомісячного ануїтетного платежу до 27 січня 2018 року                   по 113,41 доларів США у рахунок погашення нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом.
 
ОСОБА_1 свої  зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно н здійснював погашення кредиту, унаслідок чого станом на 26 січня 2016 року виникла заборгованість в загальному                              розмірі 53 236,55 доларів США та 765 367,31 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 40 109,24 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 13 127, 32 доларів США, заборгованість за щомісячною комісією - 821,32 грн та пеня в сумі  764 545,97 грн. 
 
11 лютого 2013 року банк надіслав боржнику вимогу № 9-244-200/457 про дострокове повернення кредитних коштів  у строк до 25 лютого 2013 року, у тому числі за тілом кредиту, відсотками та комісійною винагородою, зазначивши, що з дати надсилання зазначеної вимоги графік зниження розміру заборгованості втратив свою силу.
 
Таким чином, строк виконання зобов`язання за кредитним договором вважається таким, що настав 26 лютого 2013 року.
 
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з даним позовом 24 березня 2016 року.
 
27 березня 2018 року представником відповідача подано до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                    (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону України «Про іпотеку»за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
У статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Пред`явити таку вимогу позивач може протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, установивши, що позивачем змінено строк виконання зобов`язання до 25 лютого 2013 року, про що свідчить направлення 11 лютого 2013 року вимоги про дострокове повернення кредиту, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 3.4 кредитного договору, дійшов правильного висновку, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пропущено строк позовної давності за пред`явленим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено стороною відповідача, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Передбачених статтею 264 ЦК України підстав для переривання строку позовної давності судами не встановлено.
 
Є безпідставними доводи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» наведені в обґрунтування касаційної скарги щодо переривання строку позовної давності з урахуванням того, що відповідач здійснив останні платежі на погашення заборгованості за кредитним договором 22 листопада 2013 року                           та 25 листопада 2015 року, оскільки позивачем на підтвердження цього не надано жодного належного і допустимого доказу.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій вірно відхилили доводи банку про переривання строку позовної давності.
 
Доводи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. При їх ухваленні не було допущено порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, подану представником Холодовою Ліліаною Анатолівною,  залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                           від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області             від 07 вересня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко