Постанова
Іменем України                                          
 
04 грудня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 344/9109/18
провадження № 61-14480св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,            
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дочірнє підприємство «Фармація» Товариства з обмеженою відповідальністю «Іва-Фарм»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2019 року в складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року в складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Пнівчук О. В., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Фармація» Товариства з обмеженою відповідальністю «Іва-Фарм» (далі - ДП «Фармація» ТзОВ «Іва-Фарм») про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в 1995-1996 роках вона була отруєна парами ртуті на робочому місці в аптечному пункті поліклініки радіозаводу, що у м. Івано-Франківську. З того часу вона постійно хворіє та становить небезпеку для оточуючих. Керівництво аптеки приховало факт отруєння, не повідомило її та не надало їй необхідної допомоги. Їй не вистачає коштів на прожиття, оскільки усі пенсійні виплати витрачаються нею лише на ліки.
Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь                      3 000 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, та 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від                  09 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження обставин заподіяння шкоди здоров`ю в результаті отруєння парами ртуті за час її трудової діяльності у відповідача. При цьому подані позивачем виписки із медичної карти стаціонарного хворого, виписні епікризи, виписки з історії хвороби та інша медична документація про стан здоров`я не містять інформації про наявність причинного зв`язку хвороби позивача із отруєнням ртуттю за час її трудової діяльності у відповідача.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач не подала жодних доказів на підтвердження обставин заподіяння шкоди її здоров`ю, зокрема отруєння парами ртуті за час трудової діяльності у відповідача та не подала доказів того, що в період роботи у відповідача вона зверталась до керівництва останнього щодо погіршення стану здоров`я та проведення обстеження її робочого місця на предмет наявності шкідливих речовин. При цьому за результатами дослідження, проведеного 20 березня 2018 року лабораторією «Сінево», вміст ртуті в крові ОСОБА_1 в межах допустимої норми.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду  касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня             2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня          2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не повно встановлені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджені докази, подані на підтвердження заявлених нею позовних вимог щодо наявності причинного зв`язку між її хворобами та отруєнням ртуттю за час її трудової діяльності у відповідача. Крім того, судом першої інстанції безпідставно відмовлено їй у задоволенні клопотання про призначення експертизи.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Виклад фактичних обставин справи
Судом установлено, що  ОСОБА_1 працювала в Івано-Франківському ОВО «Фармація» на посаді фармацевта з 03 лютого 1989 року по 02 січня 1990 року та з 04 травня 1992 року по 19 квітня 1999 року.
Згідно з розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 04 жовтня 1995 року ОВО «Фармація» перейменоване у ВАТ «Фармація», яке в подальшому перереєстровано в ДП «Фармація» відповідно до свідоцтва про перереєстрацію від 28 березня 2003 року № 23-п.
У позовній заяві позивач заявлені нею позовні вимоги мотивувала тим, що в                  1995-1996 роках була отруєна парами ртуті на робочому місці в аптечному пункті поліклініки радіозаводу у м. Івано-Франківську.
Разом із тим, за результатами дослідження, проведеного 20 березня 2018 року лабораторією «Сінево», вміст ртуті в крові ОСОБА_1 у межах допустимої норми.
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Згідно з частиною другою статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до пункту 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року                   № 472 (далі - Правила), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.
Пунктом 2 вказаних Правил визначено, що доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотримання законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров`я; медичний висновок про професійне захворювання; вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства; рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності; рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв`язку з ушкодженням здоров`я; показання свідків та інші докази.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
При цьому відповідно до положень статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Позивач на підтвердження заявлених нею позовних вимог, під час розгляду справи в суді першої інстанції, заявила клопотання про призначення судово-медичної експертизи, на вирішення якої поставити питання чи заподіяно їй ушкодження здоров`я в результаті дії труті, якщо так, то коли відбулося таке заподіяння.
 
Проте суд першої інстанції в порушення принципу змагальності  цивільного процесу безпідставно відмовив позивачу в задоволенні заявленого нею клопотання без наведення конкретних причин для цього, при тому, що в клопотання наведені конкретні питання, які позивач просила поставити на вирішення експерта, з огляду на заявлені нею позовні вимоги.
 
Цивільне процесуальне законодавство саме на суд покладає обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
Зокрема, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 103 ЦПК України питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. 
 
Тобто саме на суд покладений обов`язок із визначення питань, необхідних для призначення експертизи, з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги. 
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального законодавства щодо вимог всебічності і повноти з`ясування обставин справи та об`єктивності оцінки доказів, не перевірив належним чином доводи позивача щодо отримання нею шкоди з вини відповідача, з огляду на те, що саме відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу, не повністю з`ясував фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення по справі експертизи, не перевірив коли позивач вперше зверталася в лікарню з приводу погіршення стану здоров`я, яке, на її думку, відбулося через отруєння парами ртуті на робочому місці, чи зверталася позивач із цього приводу до відповідача з вимогою про складання акту про нещасний випадок, що пов`язаний з виробництвом, якщо так, то коли та яке рішення було прийнято.
 
Апеляційний суд не усунув неповноту з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, які зобов`язаний здійснити в силу наданих йому процесуальним законом повноважень, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам, а відтак належно не перевірив наявність чи відсутність порушених прав позивача.
 
Суди не забезпечили у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист прав осіб, які беруть участь у справі, з огляду на те, що вирішуючи спір, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, не сприяли всебічному та повному дослідженню доказів, та не вирішили спір по суті в межах заявлених позовних вимог.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які не були перевірені та встановлені апеляційним судом, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня        2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
 
                                                                                                                       І. В. Литвиненко
 
                                                                                               В. В. Сердюк
 
                                                                                               І. М. Фаловська