ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/8381/18                                        Головуючий суддя І інстанції Бабенко Ю. П.
Провадження № 22-ц/818/142/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Бабенка Ю.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 10000 доларів США і сплачений судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.02.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав 10000 доларів США, про що склав розписку. Отримані кошти відповідач зобов`язався повернути до 20.05.2018. Зазначені кошти відповідачем не повернуто до теперішнього часу. Позивач направляла на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, однак відповідач вказаний лист не отримав. 
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим і таким, що було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що виявилось у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також неправильному застосуванню норм матеріального права.
Вказала, що суд не врахував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Послалась на те, що суд помилково не застосував ст. 1049 ЦК України, згідно якої якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Вказала, що відповідач більш ніж півтора роки ухиляється від виконання зобов`язань та не здійснює жодних дій, в тому числі продажу квартири, для повернення позичених коштів.
Зазначила, що суд помилився із висновками, що позивачу не відомо про вимогу повернути кошти.
Вказала, що у розписці строк повернення позики не зазначено, однак сторони усно обумовили строк повернення коштів у три місяці, тобто то 20.05.2018.
Вважає необхідним при розгляді справи врахувати правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності відповідача, який повідомлявся судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 128 ЦПК України, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначен о, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення у цілому відповідає вказаній нормі цивільного процесуального права.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 20.02.2018 (а. с. 5), ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 10000 доларів США на придбання нерухомості і зобов`язався повернути дану суму з урахуванням всіх витрат з продажу своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 20.06.2018 направила листом від 21.06.2018 через Укрпошту письмову вимогу на адресу ОСОБА_2 (а.с.8), де вимагала повернути позичені кошти у сумі еквівалент 10000 доларів США у строк 30 днів з моменту отримання даної вимоги, однак останній дану вимогу не отримав (а. с. 8-10), лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання», доказів відмови ОСОБА_2 від отримання даної вимоги суду не надано.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував наступним.
По-перше, не настав строк виконання вказаного вище зобов`язання повернення боргу відповідачем, який визначений в розписці вказівкою на подію, яка має настати. 
По-друге, відповідно до наданих суду доказів, відповідач ОСОБА_2 не отримував вимогу позивача від 20.06.2018 про повернення боргу. Тобто, позивач не довів, що відповідачу відомо про дану вимогу, суду не надано доказів відмови ОСОБА_2 від отримання даної вимоги.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач та його представник не надали суду доказів, які б підтверджували, що строк виконання зобов`язання відповідачем настав.
Колегія суддів погоджується з тим, що позивач всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України надав до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що сплив строк виконання позичальником обов`язку повернути зазначену у розписці позику.
Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, згідно змісту письмової розписки ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 10 000 доларів США з урахуванням усіх витрат з продажу своєї квартири за адресою АДРЕСА_1 . На забезпечення повернення зазначеної суми передає ОСОБА_1 цивільний паспорт на своє ім`я, ідентифікаційний код, а також правовстановлюючі документи на квартиру, розташовану за вказаною вище адресою (а.с. 5).
Стаття 530 ЦК України таким чином визначає строк (термін) виконання зобов`язання:
1. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином, оскільки вказівка на повернення боргу з урахуванням усіх витрат з продажу своєї квартири не вказує на подію, яка має неминуче настати, за змістом письмової розписки не можна вважати, що сторони узгодити строк (термін) виконання боржником обов`язку повернути борг. Про це також свідчить той факт, що позивач надсилала вимогу на адресу позивача про повернення боргу.
Тому у даному випадку слід застосовувати правила абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції помилково вважав, що не настав строк виконання вказаного вище зобов`язання повернення боргу відповідачем, який визначений в розписці вказівкою на подію, яка має настати. 
Разом з тим суд дійшов обґрунтованого висновку, що згідно наданих суду доказів, відповідач ОСОБА_2 не отримував вимогу позивача від 20.06.2018 про повернення боргу. Позивач не довів, що відповідачу відомо про дану вимогу, суду не надано доказів відмови ОСОБА_2 від отримання даної вимоги.
Доводи скарги про те, що неодноразове надсилання письмової вимоги повернути борг за умови ігнорування її з боку відповідача свідчить про його ухилення від зобов`язання є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на припущенні, що відповідач знав про наявність таких вимог. 
Однак відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно стандарту доведення «поза розумним сумнівом» наявність факту має ґрунтуватися не на припущеннях чи ймовірностях, а на сукупності достатніх належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України, що в цілому вимагається за змістом загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
За відсутності згаданих доказів про те, що позичальник ухилився від отримання письмової вимоги, яка йому була надіслана кредитором, та виходячи з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, не можна вважати, що позивач довів прострочення позичальником свого обов`язку повернути борг.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що відповідач після ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції отримав письмову вимогу позивача про повернення боргу, яку вона ще раз надіслала на його адресу, оскільки цей факт перебуває поза межами підстав розглянутого судом позову, за своїм змістом він є новою підставою позову, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не має братися до уваги. 
Той факт, що наведене судом першої інстанції обґрунтування відмови у задоволенні позову підтвердилося не повністю не вплинуло на законність та обґрунтованість висновку про недоведеність позову з огляду на другу причину, недоведеність належного пред`явлення позикодавцем вимоги, яку суд правильно встановив. Колегія суддів вважає формальним таке порушення норм цивільного процесуального права, оскільки воно не призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскарженого рішення суду.
Посилання позивача та її представника на те, що строк виконання зобов`язання відповідачем сторони усно узгодили до 20.05.2018, не підтверджується належними і допустимими доказами і спростовується оригіналом розписки, де не зазначено конкретний строк виконання зобов`язання.
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги щодо врахування правових висновків, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року, оскільки за своєю фабулою згадана справа не є релевантною до обставин цієї справи. Правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року стосувалися особливостей звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті, а у даній справі спір виник щодо доведеності факту, що строк повернення позики настав.
Наведене свідчить, що при ухваленні рішення районним судом в цілому було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростували, тому колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суд першої інстанції в оскарженій частин – без змін.
Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        П.В. Кісь.

                                                                       О.М. Хорошевський.