ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 320/2319/17
 
провадження № 61-2951 св 19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2017 року в складі судді Редька О. В. та на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в складі колегії суддів Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив з урахуванням уточнених позовних вимог: 
- визнати дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та виконавця спеціальних послуг ФГВФО, які позбавили його прав приватної власності на кошти за договорами депозиту від 03 вересня 2015 року № НОМЕР_1 в сумі 10 198,04 доларів США та за договором в національній валюті України в сумі 858,91 грн, неправомірними; 
- визнати право приватної власності на належні йому за договором вкладу від 03 вересня 2015 року № НОМЕР_1 10 198,04 доларів США та за договором вкладу в національній валюті України в сумі 858,91 грн у ліквідованому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; 
- зобов`язати уповноважену особу ФГВФО внести його в реєстр акцептованих вимог кредиторів за договором від 03 вересня 2015 року № НОМЕР_1 та відшкодувати йому у повному обсязі кошти за даним договором у розмірі 10 198,04 доларів США і за договором в національній валюті в розмірі 858,91 грн; 
- стягнути з відповідачів всі понесені витрати, пов`язані зі зверненням на протязі 2015-2017 років до компетентних установ та суду за захистом порушених прав, у загальній сумі 4 261 грн.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що станом на 17 грудня 2015 року (на день запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») у нього було відкрито два депозитні рахунки, на яких знаходилися кошти в розмірі 10 198,04 доларів США та 200 858,91 грн.
 
У січні 2016 року за договором в національній валюті України йому було відшкодовано гарантовані 200 000 грн, а 858,91 грн не відшкодовано з причин перевищення гарантованої виплаченої позивачу суми.
 
У подальшому уповноважена особа ФГВФО ОСОБА_2 спільно з виконавцем спеціальних послуг ФГВФО ОСОБА_3 списали кошти в розмірі 10 198,04 доларів США та 858,91 грн з його іменних рахунків на рахунки ФГВФО, тобто протиправно позбавили його права власності на вищевказані кошти за договорами депозиту.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до уповноваженої особи ФГВФО про визнання дій протиправними, визнання права та зобов`язання здійснити певні дії задоволено частково.
 
Визнано дії уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та виконавця спеціальних послуг ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо невнесення ОСОБА_1 в реєстр акцептованих вимог кредиторів за договором депозиту від 03 вересня 2015 року № НОМЕР_1 в сумі 10 198,04 доларів США та за договором в національній валюті України в сумі 858,91 грн неправомірними.
 
Зобов`язано уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» внести Тищенка В. П. в реєстр акцептованих вимог кредиторів за договором від 03 вересня 2015 року № НОМЕР_1 на загальну суму 10 198,04 доларів США.
 
В решті позовних вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції у частині задоволених позовних вимог виходив із того, що позивач подав заяву про включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів у строки, передбачені законодавством.
 
Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право власності позивача на грошові кошти не оспорюється, а вимоги про їх стягнення є передчасними, оскільки законодавством не передбачені підстави для подібного втручання у процедуру ліквідації банку та порушення черговості задоволення вимог кредиторів.
 
Позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів витрат, які пов`язані зі зверненням позивача на протязі 2015-2017 років до компетентних установ та суду за захистом порушених прав задоволенню не підлягають з підстав недоведеності.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без задоволення, заочне рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а доводи апеляційних скарг правильності висновків суду не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні його позовних вимог до уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання права власності на кошти, про зобов`язання відшкодувати ці кошти, про стягнення витрат на захист порушених прав як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині. 
 
Позивач зазначає, що норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порушують Конституцію України, тому не повинні застосовуватися, вважає, що наявні підстави для задоволення його позовних вимог.
 
У частині позовних вимог ОСОБА_1 до уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання неправомірними дій щодо невнесення ОСОБА_1 в реєстр акцептованих вимог кредиторів, та зобов`язання внести його вимоги в реєстр акцептованих вимог кредиторів рішення судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються. 
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 03 вересня 2015 року позивач та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір, відповідно до якого позивачу було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 у іноземній валюті, на який він вніс вклад у розмірі 10 174,75 доларів США. 
 
Також банки та позивач уклали договір, відповідно до якого позивачу було відкрито рахунок в національній валюті України, на якому знаходилися 200 858,91 грн. 
 
Постановою правління НБУ від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
На виконання постанови правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатору банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації банку з 18 грудня 2015 року.
 
Відомості про відкликання банківської ліцензії, початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та призначення уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію банку були опубліковані в газеті «Голос України» від 23 грудня 2015 року за № 242 (6246), тому кредитори банку мали право заявити уповноваженій особі ФГВФО про свої вимоги до банку у період з 23 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року включно.
 
Позивач подав уповноваженій особі ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредиторську вимогу 21 січня 2016 року.
 
До реєстру акцептованих вимог внесли лише вимогу позивача за договором в національній валюті України в сумі 858,91 грн.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Законами України «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів банку, що підлягає ліквідації. 
 
Зокрема встановлено, що задоволення вимог кредиторів відбувається у порядку черговості і відповідно до приписів статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги вкладників фізичних осіб у частині, що перевищують гарантійну суму, виплачену фондом, погашаються у четверту чергу.
 
Суди належно встановили обставини справи, зокрема, що спір стосується повернення вкладнику коштів, які перевищують гарантійну суму.
 
У зв`язку з цим суди дійшли обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування йому таких коштів немає, оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 761/41023/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15, від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16.
 
Правильним є висновок судів про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат, понесених позивачем на захист своїх прав, які не підтверджені належними та допустими доказами.  
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                            М. М. Русинчук