КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/2680/2020                   
справа №754/15351/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2020 року                                                                                               м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
 
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Бабко В.В. 22 жовтня 2019 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
встановив:
 
В жовтні 2018 року AT КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 18023,63 грн. заборгованості за кредитним договором.
 
Вимоги обґрунтовує тим, що 12 червня 2015 року між сторонами виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення позичальником Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої останній погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.
 
Згідно із доводами позовної заяви позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1000 грн., при цьому кредитний ліміт може змінюватися за ініціативою банку. 
 
У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 09 жовтня 2018 заборгованість становить 18023,63 грн. що складається із:
-            1313,93 грн. заборгованості по тілу кредиту;
-            300,97 грн. нараховані відсотки за користування кредитом;
-            15074,27 грн. пені;
-            500 грн. штрафу (фіксована частина);
-            834,46 грн. штрафу (процентна складова).
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись з ухваленим рішенням, AT ''ПРИВАТБАНК" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
 
Посилається на те, що між сторонами укладено договір, позичальник погодився на його умови, зокрема з тим, що підписавши заяву, позичальник погоджується і з іншими умовами, які розміщені на сайті банку та у сукупності становлять весь договір та правом банку змінювати кредитний ліміт. Також зазначає, що суд не навів мотивів неприйняття розрахунку заборгованості. Посилається на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі №441/459/17, постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року по справі №755/18246/15-ц, постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі №755/2720/16-ц, постанові Верховного Суду по справі №755/7704/15-ц.
 
            Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.                       
 
            Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню   з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм, матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів факту укладення між сторонами кредитного договору та наявність грошового зобов`язання за ним.
 
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.
 
Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.
 
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
   Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
 
Правовідносини між сторонами можуть виникати унаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої (стаття 634 ЦК України). Про ознайомлення із запропонованими умовами сторона, яка приєднується, має засвідчити своїм підписом, чи іншим способом про ознайомлення та погодження (стаття 207 ЦК України).
 
 Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором
 
   Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.
 
 Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).
 
Підставою позову є невиконання кредитних зобов`язань, що пов`язані із видачею кредитних коштів.
 
Статтею 1054 ЦК України установлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цій справі АТ КБ "ПриватБанк").
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Саме банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна уважати, що в такому випадку споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
Оформлення договірних відносин, у разі виникнення спору, повинно забезпечувати рівні можливості для сторін доводити факт укладення договору на тих чи інших умовах, а суд дослідити та оцінити такі умови. Обравши спосіб, відповідно до якого клієнт AT "ПРИВАТБАНК" лише вказує, що він ознайомився з умовами, які викладені окремо на веб-сайті банку в мережі Інтернет та вони можуть змінюватися, проте клієнт зобов`язаний стежити за такими змінами, банк, тим самим, добровільно допускає настання ризику доведення своїх вимог та факту належної обізнаності клієнта банку із умовами, на яких відбувається кредитування.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за  договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
 
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно із статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 УК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
 
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні.
 
З матеріалів справи убачається, що 12 червня 2015 року машинописним способом виготовлена та заповнена Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБаку, яка містить інформацію про персональні дані ОСОБА_1 та підпис навпроти його прізвища, зокрема під текстом, згідно із яким він погодився, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування, загальними умовами обслуговування та кредитування, розміщених в рекламному буклеті становить договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився.
 
Разом з тим, інформації про конкретний вид послуг, що надаються за договором про надання банківських послуг, Анкета-заява не містить.
 
Окрім того, при пред`явленні позову банком наданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", у яких містяться умови щодо пільгового періоду, базової процентної ставки, неустойки для наступних видів кредитних карт:
-  Універсальна, 30 днів пільгового періоду;
-  Універсальна, 55 днів пільгового періоду;
-  Універсальна Contract;
-  Універсальна GOLD.
 
При цьому, для карток "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та "Універсальна Contract" процентна ставка для всього періоду кредитування вказана як незмінна, а для інших карток процентна ставка підвищується у чітко вказані дати.
 
Використання даних наведених Тарифів є можливим лише за умови, що в Анкеті-заяві позначено про те, яку конкретно картку отримав позичальник, інакше втрачається зв`язок між тарифами та умовами кредитування, які були обрані позичальником, та, виходячи з чого, має орієнтуватися суд під час розгляду справи.
 
Окрім того, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач при заповненні Анкети-заяви був ознайомлений та погодив використання саме цих Тарифів.
 
 Анкета-заява не містить таких основоположних умов, виходячи з яких суд мав би реальну можливість установити конкретні умови договору, зокрема встановити, яка процента ставка та неустойка мала б відповідати правовідносинам сторін. Розрахунок заборгованості таким доказом не є, оскільки такий складено безпосередньо позивачем, при цьому доказів на підтвердження визначених банком показників, матеріали справи не містять. 
 
Доводи апеляційної скарги в частині посилання на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua як невід`ємні частини  договору, відхиляються колегією суддів, оскільки  матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами , та, зокрема, саме у зазначених у цих документах розмірах і порядку нарахування.
 
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем конкретного розміру процентів, а також погодження умов нарахування неустойки  (пені, штрафу), обумовлених сторонами при укладенні договору, при цьому Правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору.
 
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 (провадження №14-131цс19) від 3 липня 2019 року з аналогічних правовідносин зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
 
Відтак відсутні підстави уважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПРИВАТБАНК" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-ХІІ щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які уважав узгодженими банк.
 
Поряд з цим, судом апеляційної інстанції також установлено наступне.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції банком надано інформацію про отримання відповідачем, зокрема, картки із номером НОМЕР_1 із строком її дії до січня 2019 року. Також надано виписку по рахунку щодо цієї картки за період з 12 червня 2015 року по 01 квітня 2019 року. 
 
Відповідно до даних виписки по рахунку убачається, що до 23 квітня 2016 року кредитний ліміт становив 0 грн., а з 23 квітня 2016 року 1000 грн. До цієї дати убачається рух власних коштів, а станом на дату встановлення кредитного ліміту залишок на карті власних коштів відсутній.
 
Після встановлення кредитного ліміту убачається його використання у повному обсязі (зняття готівки, поповнення мобільного телефону, розрахунок за продукти, переказ в скарбничку).
 
Отже матеріалами справи підтверджується, що відповідачем здійснювалось використання коштів, які були надані йому банком у вигляді кредиту.
 
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що з відзиву відповідача на позовну заяву, а також із заперечень на відповідь на відзив, убачається, що відповідач не спростовує факт використання кредитних коштів,  а  вказує, що конкретні умови надання банківських послуг йому невідомі.
 
Ураховуючи наведене, зазначені обставини справи дають підстави для висновку, про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а відтак і заборгованості за тілом кредиту 1313,93 грн., яка підлягає стягненню.
 
Наявність інших грошових зобов`язань не підтверджується з підстав, що були викладені вище, а саме відсутності узгоджених між сторонами умов договору, який мав би регулювати правовідносини.
 
Колегія суддів вказує, що долучені до апеляційної скарги Виписка по рахунку на ім`я ОСОБА_1 та Довідки про видані кредитні картки (без підпису та даних про особу, яка цю довідку сформувала) судом апеляційної інстанції як докази не приймаються з огляду на положення частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки скаржником не доведено неможливості їх подання до суду першої інстанції та не зазначено причин невчинення цієї процесуальної дії.
 
Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 (провадження №14-131цс19) від 03 липня 2019 року, що прийнята за часом після постанов, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі. 
 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
При поданні позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у сумі 1762 грн., який і був сплачений позивачем.
 
За подання апеляційної скарги підлягав сплаті  та був сплачений судовий збір 2643 грн.
 
Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в розмірі 1313,93 грн., що становить 7,29% від ціни позову 18023,63 грн.
 
Відтак пропорційно розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в сумі 321,13 грн.
 
Відповідно до статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1313,93 грн. заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРЮОФОПГФ 14360570, м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д) 1313,93 грн. заборгованості за кредитним договором та 321,13 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 27 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова