Справа № 458/208/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Кріль Л.М. 
Провадження № 22-ц/811/2519/18                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області в складі судді Кріля Л.М. від 25 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

       рішенням Турківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , борг за договором позики у розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2018 року 27071,84 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн., а всього разом – 27776,64 грн.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати. Вважає дане рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що у 2011 р. жодних договорів позики відповідач, з позивачем ні усно, ні письмово не заключав і гроші в неї не позичав. А свої боргові зобов`язання за 2005р. виконав повністю. Покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції обґрунтував його тим, що зіслався на покази під присягою позивача, а також послався та застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню (ст.ст. 205, 206 ЦК України) та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню (ст.ст. 1046,1047, ч.3 ст. 1049 ЦК України). Також зазначає, що як стверджує позивач у позовній заяві, вона позичила гроші відповідачу в сумі 1 000 дол. США у липні 2011 р. на один рік, то виходячи з її тверджень відповідач, повинен був виконати боргові зобов`язання до липня 2012р., однак не виконав їх. Відтак строк позовної давності, у даному випадку, коли позивач могла звернутися з позовом до суду збіг у липні 2015р. Будь-яких поважних причин, які б навела позивач суду не надані. Заяви про поновлення строку звернення до суду позивач не подала. А відтак відповідач, вважаючи, що крім наведених вище підстав для відмови у позові, позивач втратила право на звернення до суду з вищевказаним позовом, оскільки сплила позовна давність звернення до суду, встановлена ст. 257 ЦК України. 
В судове засідання сторони не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси відповідача у судовому засіданні захищав представник, а від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 1046, 533, 206, ч.1 ст. 625, ч.1 ст. 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 141, 263, 264, ЦПК України, п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», та задовольняючи позов, – виходив з того, що із позовної заяви вбачається, що в період часу з 2011-2012 роки між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено усний договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які зобов`язався повернути протягом одного року. Проте до цього часу відповідач не повернув позивачу борг в розмірі 1000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 23.02.2018 року становить 27071,84 грн. Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 до укладення усного договору позики перебували у хороших, ділових відносинах та позивач із дружиною відповідача перебуває у родинних відносинах, що стало причиною того, що позивач ОСОБА_3 на основі довіри до відповідача ОСОБА_1 , позичила останньому грошові кошти в сумі 1000 доларів США без укладення письмового договору та відібрання у нього розписки про отримання коштів, які по даний час відповідач не повернув. Відповідач ОСОБА_1 в своїх поясненнях визнав існування боргу, хоч заперечує факт позичання коштів у 2011 році в сумі 1000 доларів США, а наводить факт позичання коштів у позивача у 2005 році та в сумі 4500 грн., які він із прив`язкою до курсу долара США, згідно умови позивача, повернув у 2011 році в сумі 8000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США та які у 2015 році позивач йому повернула, зобов`язавши повернути грошові кошти саме у сумі 1000 доларів США. 10.01.2018 року позивач ОСОБА_3 зверталася до Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області із письмовою заявою, щоб прийняли міри до ОСОБА_1 , який позичив 1000 доларів США та не хоче їх повернути. У поясненні від 13.02.2018 року, наданому оперуповноваженому СКП Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області Чудаку М.Я., відповідач ОСОБА_1 зазначив, що пропонував ОСОБА_3 віддати грошові кошти, які він позичив 7 років тому в сумі 15000 грн. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач у письмовому поясненні, які він написав власноручно, сам визнав приблизно час позичання грошей у позивача, який аналогічний часу, про який вказує позивач, тобто 2011-2012 роки, а тому суд ставить під сумнів довіряти у судовому засіданні поясненням відповідача ОСОБА_1 та показанням свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебувають із ним у родинних відносинах та які є відповідно дружиною та невісткою відповідача, які стверджують, що відповідач позичав кошти у позивача в 2005 році та повернув борг у 2011 році. Таким чином, судом встановлено, що по даний час у відповідача перед позивачем існує боргове зобов`язання в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2018 року 27071,84 грн. та відповідач його на даний час не виконав, що підтверджується матеріалами цивільної справи та поясненнями сторін у судовому засіданні. Оскільки між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений правочин - договір позики в усній формі, за яким відповідач не виконав зобов`язання, не повернув позивачу грошові кошти, які остання йому позичила, то суд прийшов до переконання про обґрунтованість заявленого позову.
Колегія суддів вважає, що судом неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, обставини, які суд вважав встановленими лише частково є доведеними.
23.02.2018р.  ОСОБА_3  звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача  ОСОБА_1  на її користь борг за договором позики у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, що по офіційному курсу станом на 23 лютого 2018 року становить 27,07184 грн. за один долар США, а всього на суму 27071, 84 гривень. 
В обґрунтування позову посилалася на те, що в липні 2011 року уклала з відповідачем ОСОБА_1 усний договір позики, згідно якого останній отримав від неї грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які зобов`язався повернути протягом одного року. Проте до цього часу відповідач не повернув позивачу борг в розмірі 1000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 23.02.2018 року становить 27071,84 грн.
Згідно ст. 1046 ЦУ України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України,  договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.  Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, між ними було укладено договір позики, за яким позивачка позичила відповідачеві, а відповідач зобов`язався повернути їй суму у розмірі 4500 грн., що на час укладення договору становила еквівалент 1000 доларів США.
Посилання позивачки на те, що нею було позичено саме 1000 доларів США, а також те, що такий договір було укладено в липні 2011 року жодними допустимими, належними та достовірними доказами не підтверджено та частково заперечується відповідачем, хоч сам факт укладення договору на суму еквівалентну 1000 доларів США відповідач не заперечив.
Крім цього, зі ст. 1051 ЦК України вбачається, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Тому, враховуючи пояснення сторін, слід вважати, що між ними мало місце укладення договору позики з відповідними наслідками на суму 4500 грн., що на час укладення договору становила еквівалент 1000 доларів США.
Відповідачем, також, визнано той факт, що кошти ним позивачці не повернуто, оскільки він намагався це зробити у 2011 році, однак такі кошти відповідачка від нього не прийняла та йому повернула. 
Крім цього, як вбачається з пояснень відповідача, протилежного чому позивачкою не доведено та докази протилежного в матеріалах справи відсутні, – ОСОБА_1 вчиняв дії якими фактично визнавав борг не пізніше 2012 року (в поясненнях в суді першої та апеляційної інстанцій як він так і його представник ствердили, що ОСОБА_1 намагався повернути кошти позивачці у червні 2011 року, у поясненнях ж у Турківському ВП Самбірського ВП ГУ поліції у Львівській області – на початку 2012 року).
Крім цього, як ствердила позивачка, чого відповідач не заперечував, термін повернення позики за домовленістю між ними становив один рік.
Враховуючи вказане, а саме факт отримання в позику коштів відповідачем та не повернення таких позивачці до липня 2012 року свідчить про певну підставність позовних вимог.
Однак, згідно ст. 256 ЦК України,  позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За ст. 260 ЦК України,  позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.  Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.
Крім цього, за ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
За ст. 267 ЦК України,  особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Враховуючи вказані вимоги закону, а також подану заяву відповідачем про застосування строку позовної давності (а.с. 102), слід було б відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, оскільки строк виконання зобов`язання сплив у липні 2012 році (зі слів позивачки), а з даним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду у лютому 2018 року, тобто майже через 6 років після настання часу виконання зобов`язання. 
Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід визнати обґрунтованою та таку слід задовольнити, рішення ж суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити за спливом строку позовної давності.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
       Рішення Турківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Л.Б. Струс

                                                                                 М.М. Шандра