Постанова
Іменем України 
 
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/6197/16-ц
провадження № 61-35705св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради про визнання права власності.
 
Змінена позовна заява мотивована тим, що у червні 2006 року він разом з його батьками та сестрою продали їхню спільну трикімнатну квартиру  АДРЕСА_1 , за 94 000 доларів США, що на час вчинення правочину становило 474 700 грн. 
03 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладена домашня угода, відповідно до умов якої вартість будинку АДРЕСА_2 ) разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, становила 15 000 доларів США або 75 750 грн. У зв`язку з браком коштів на укладення в нотаріальному порядку договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки їх укладення було відкладено. 
10 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 , який також відповідно до довіреності діяв в інтересах ОСОБА_4 , укладені договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 ) та земельної ділянки площею 0,0810 га, що знаходиться у  АДРЕСА_2 , яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:09:433:0009. 
02 липня 2007 року зареєстровано право власності на зазначене домоволодіння за ним, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку зареєстровано за ним 04 жовтня 2016 року, індексний номер 31699674. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що виготовлений станом на 16 вересня 2016 року, який знаходиться на земельній ділянці, яка є виключно його власністю, розташовані: житловий будинок (літера «А-1») з прибудовою (літера «а-1»), ґанком (літера «а»), навіси (літери «а 1» та «а 2»), сарай (літера «Е»), огорожа (№ 5, № 6, № 7), замощення (літера «І»), колодязь (літера «К»). 
Відповідно до технічного паспорта від 16 вересня 2016 року інвентаризаційна вартість цього нерухомого майна становить 148 925 грн, а сарай (літера «Е») позначений як самочинне будівництво. 
ОСОБА_1 вважав, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані ним за особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві спільної власності з іншими особами з 1996 року, тобто ще до укладення шлюбу з відповідачкою, 20 серпня 2005 року. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_2 ) із самочинно збудованою господарською будівлею - сараєм (літера «Е»).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у складі судді Румянцева О. П. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_2 ).
В іншій частині вимог відмовлено.
 
Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року у складі судді Румянцева О. П. вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до довідок про доходи  ОСОБА_1 за період 2005-2007 роки, загальна сума, за якими становила 16 364 грн 65 коп, та довідок про доходи ОСОБА_2 за цей же період - 17 855 грн 78 коп., з моменту реєстрацію шлюбу між сторонами до моменту придбання спірного домоволодіння їхнього сукупного доходу було вочевидь недостатньо для придбання спірного домоволодіння, що свідчить про те, що воно не могло бути придбано на спільні кошти подружжя.
Також суд не взяв до уваги посилання представника ОСОБА_2 на те, що спірне домоволодіння було придбано подружжям за рахунок кредитних коштів, отриманих у Закритому акціонерному товаристві «Перший Український Міжнародний банк» відповідно до кредитного договору від 30 жовтня 2007 року № 5806281, оскільки з тексту цього договору вбачається, що кредит у розмірі 14 068 доларів США було отримано ОСОБА_1 для придбання автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та згідно з пунктом 2.1.4 цього договору зазначені кошти були перераховані банком на розрахунковий рахунок продавця автомобіля.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що ОСОБА_1 відповідно до вимог статей 77, 80, 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо придбання спірного домоволодіння АДРЕСА_2 ) за особисті кошти у розмірі 15 000 доларів США, отримані від продажу у 2006 році трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , у якій його частка власності становила 1/4 частин. Показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо походження грошових коштів на купівлю спірного домоволодіння судом не взято до уваги, оскільки ці свідки є батьками позивача і на підтвердження своїх показань письмових доказів вони не надали.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Суд апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 77, 80, 81, 90 ЦПК України не брав до уваги докази, які містяться в матеріалах цієї справи, зокрема, договір домашньої угоди від 03 серпня 2006 року; довідки про доходи сторін у справі, відповідно до яких сукупний дохід сторін недостатній для придбання спірного домоволодіння; показання свідків.
Також судом апеляційної інстанції у порушення вимог статті 89 ЦПК України було необґрунтовано відмовлено у витребуванні із Самарського районного суду м. Дніпропетровська оригіналу технічного запису судового засідання у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя і його відтворення у судовому засіданні, в якому містяться пояснення ОСОБА_2 про те, що спірне домоволодіння було придбане за особисті кошти ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що в матеріалах цієї цивільної справи відсутній будь-який письмовий документ, який би підтвердив ціну, за яку було продано трикімнатну квартиру  АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та його батькам. Позивачем не було доведено факту наявності у нього на момент придбання спірного домоволодіння грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США.
 
Відзиви на касаційну скаргу від Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2018 року і витребувано із Самарського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 206/6197/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 серпня 2005 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 20 серпня 2005 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серії НОМЕР_2 .
 
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 03 вересня 2016 року Самарським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, серії НОМЕР_3 , 03 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 15 жовтня 1996 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_1 .
 
Квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_1 та членами його родини 02 червня 2006 року, що підтверджується відповіддю державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н. М. від 30 вересня 2016 року.
 
03 серпня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір домашньої угоди, відповідно до якої ОСОБА_1 придбав у останніх за 15 000 доларів США домоволодіння АДРЕСА_2 ) разом із земельною ділянкою, на якій воно розташоване.
 
10 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , якій також діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 ) та земельної ділянки за цією ж адресою.
 
Відповідно до договорів купівлі-продажу спірне домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 810,00 кв. м, складалося із: житлового будинку (літера «А-1»), входу у погріб (літера «Б»), сараю з погребом (літера «В»), сараю (літера «Д»), споруд (№ 1 - 4, літера «К», літера «І»: огорожа, ворота, колодязь, замощення).
 
02 липня 2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 ), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 15084688.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 04 жовтня 2016 року.
 
Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 ), що виготовлений станом на 16 вересня 2016 року, за період з 2007 року до 2013 року до цього домоволодіння були побудовані: навіс (літера «а2»), ворота (№ 5), огорожа (№ 6), огорожа (№ 7), замощення (літера «І»), сарай (літера «Е»), навіс (літера «а1»). Сарай (літера «Е») позначений як самочинне будівництво.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно із пунктами 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
У інших випадках режим спільного сумісного майна подружжя може бути змінений лише договором або рішенням суду.
 
Якщо один з членів подружжя доведе, що майно було придбане за особисті кошти або кошти третьої особи, спірне майно втрачає статусу спільного сумісного.
 
За змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що в матеріалах цієї справи відсутні докази підтвердження придбання спірного домоволодіння за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані ним від продажу в червні 2006 року трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
 
Походження грошових коштів, за які здійснено купівлю спірного домоволодіння, підтверджується тільки показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є батьками позивача. При цьому доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції цих показань не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив рішення на основі оцінки всієї сукупності наданих сторонами доказів.
 
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не було надано суду достатніх і належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).
 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Інші доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, їм надана належна оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                   Г. В. Кривцова

                                                                                                                   Р. А. Лідовець 

                                                                                                                   Ю. В. Черняк