П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/2747/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Салюк П.І.  
Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
19 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року  (прийняте у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач 09.09.2019 звернувся із позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду  в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14.08.2019 за №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13.08.2014 прийняте Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області;
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надати дозвіл на міграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13.08.2014;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на користь гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13.08.2014 здійснені ним судові витрати на оплату судового збору та витрати на надання правової допомоги, шляхом безспірного списання.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду  від 01.11.2019 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14.08.2019 за №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан.
Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан про надання дозволу на імміграцію в Україну.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1536 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що в порушення положень законодавства, позивач зареєстрував місце проживання в Україні за адресою, яка використовується для масової реєстрації фіктивного місця проживання іноземців з метою отримання дозволу на імміграцію. 
Також вказує на те, що враховуючи відповідь Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області, місце проживання ОСОБА_1 встановлено не було, тому було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Позивач (представник позивача - адвокат  Юдов В.О.) подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що єдиною підставою для відмови відповідачем у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну визначено лист Управління Служби безпеки України, який не містить конкретних даних щодо вчинення або можливого вчинення саме позивачем будь-яких протиправних  дій які містять ознаки порушення чинного законодавства України.
При цьому, відповідачем не надано суду належних доказів існування інших обставин, що передбачені частиною 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали підстави для відмови у наданні на імміграцію.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну  скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені  сторонами такі обставини. 
08.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до сектору Управління ДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є батьком іммігранта.
Управлінням ДМС були складені та направлені відповідні запити про проведення перевірок щодо наявності чи відсутності підстав для отримання заявником дозволу на імміграцію в Україну.
Згідно листа управління СБУ в Хмельницькій області №72/2/202/3867 від 02.08.2019 зазначено про те, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання в Україні за адресою, яка не відповідає фактичному проживанню іноземця. Фактичне місце проживання іноземця не встановлено.
Також зазначено, що зі слів старости села Редвинці, Хмельницького району було встановлено, що за вказаним місцем проживання позивач не проживав та не проживає. Відтак, управлінням Служби безпеки України в Хмельницькій області рекомендовано відмовити ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ч. 4 ст.10 Закону України "Про імміграцію". 
14.08.2019 на підставі вказаної рекомендації структурним підрозділом відповідача був складений висновок за результатами розгляду заяви позивача та прийняте оскаржене рішення №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію". 
Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку,  що відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, а тому відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а отже, спірне рішення винесено протиправно та порушує права позивача. При цьому, для належного способу захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Апеляційний суд погоджується з  висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно ст. 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі – Закон № 2491-III).
Частиною 1 ст. 1 Закону № 2491-III встановлено, що:
імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; 
іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;
квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено   надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.
Статтею 4 Закону № 2491-III встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:   1) діячі   науки та   культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи,   які   є повнорідними   братом чи сестрою,   дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя,   якщо другий з   подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або   перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.
Відповідно до ст. 9 Закону № 2491-III, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. 
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї,   копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ   про   те,   що   особа   не   є   хворою   на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім ст. 9 Закону № 2491-ІІІ визначені пунктами 11-14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, за якими територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.
Пунктом 16 вказаного Порядку зазначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. 
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Отже вказаною нормою права визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну і вказаний перелік не підлягає розширеному тлумаченню.
У спірному випадку відповідачем прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону № 2491-III.
При цьому, правомірною відмовою у наданні дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.10 Закону № 2491-III, може бути визнана відмова лише за умови того, що іншими законами України (іншим Законом України) визначено випадки за наявності яких орган міграційної служби може відмовити особі у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.
За результатами розгляду заяви, відповідачем 14.08.2019 винесено висновок про результати розгляду заяви громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Відповідно до вказаного висновку, Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 08.05.2019 звернувся до сектору централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є батьком іммігранта.
Водночас, у висновку від 14.08.2019 зазначається про надходження листа від Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02.08.2019 №72/2/202/3867 про те, що позивач для оформлення дозволу на імміграцію зазначив адресу проживання в Україні, але не проживає за зазначеною адресою. Отже, в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості.
При цьому, з листа вбачається, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , в порушення ч.4 ст.10 Закону № 2491-III, в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, вказав завідомо неправдиві відомості. Враховуючи викладене, Управління СБ України у Хмельницькій області вважає за доцільне відмовити вказаному іноземцю в отриманні дозволу на імміграцію в Україну.
На підставі вказаної інформації, викладеної у листі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02.08.2019 №72/2/202/3867, рішенням від 14.08.2019 № 413370000, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III.
Так, відповідач прийняв рішення на підставі  п.6  ч.1 ст.10 Закону № 2491-III, тобто "в інших випадках, передбачених законами України".
Проте, у оскарженому рішенні відсутнє посилання на будь-яку норму будь-якого закону, яка передбачає "інший випадок".
Отже, посилання відповідача на те, що таким випадком є лист Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02.08.2019 безпідставне, оскільки положення п.6 ч.1 ст.10 Закону № 2491-III вказують на те, що дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України. Тобто, обов`язковою умовою є те, що такі випадки повинні бути прямо передбачені законами України.
Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь - які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
У матеріалах справи міститься лише одне пояснення старости села Редвинці Бакалець О.М., яка вказала, що фактично за вказаною позивачем адресою ніхто не проживає.
Однак, будь-які інші докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази опитування інших осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б інших мешканців с. Редвинці.
Таким чином, відповідачем не надано суду доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону № 2491-III, які б слугували підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.
За таких обставин, враховуючи, що  відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, спірне рішення винесено протиправно, а тому, судом першої інстанції вірно вказано, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення від 14.08.2019 за №413370000 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому, з метою належного захисту прав позивача,  суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.