ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 лютого 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №588/1287/19 
Номер провадження 22-ц/816/517/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 

сторони: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 04 грудня 2019 року в складі судді Линник О.С., ухваленого у м. Тростянець Сумської області, 

                                                             В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 13 вересня 2010 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2600 грн, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Унаслідок неналежного виконання позичальницею своїх зобов`язань за договором станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 12457 грн 79 коп., яка складається із: 2129 грн 94 коп. заборгованості за тілом кредита; 7858 грн 43 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1400 грн  заборгованості за пенею та комісією, штрафів: 500 грн (фіксована частина) і 569 грн 42 коп. (процентна складова).
На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідачки заборгованість та судові витрати.
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором  №б/н від 13 вересня 2010 року, яка станом на 31 травня 2019 року складається із заборгованості за кредитом у сумі 27 грн 12 коп., а також компенсацію судового збору за подання позовної заяви у сумі 3 грн 84 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати у незадоволеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача, не врахував, що сторонами укладений договір-приєднання, при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, відповідачка факту укладання договору не оспорювала, розрахунку заборгованості не спростувала, наявності кредитних правовідносин не заперечувала, користувалася кредитними коштами. 
ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подала.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 13 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 9).
Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка засвідчила, що вона ознайомлена і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як це слідує з анкети-заяви, заявницю було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на офіційному сайті банку. ОСОБА_1 зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.
17 грудня 2012 року за кредитним договором №б/н від 13 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до березня 2016 року (а.с. 58 зворот).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за Кредитним договором № б/н від 13 вересня 2010 року станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 12457 грн 79 коп., яка складається із: 2129 грн 94 коп. заборгованості за тілом кредита; 7858 грн 43 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1400 грн  заборгованості за пенею та комісією, штрафів: 500 грн (фіксована частина) і 569 грн 42 коп. (процентна складова) (а. с. 7-8).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення строку дії картки відповідачка фактично виплатила на погашення заборгованості 2287 грн 50 коп., тобто розмір фактичної заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягненню становить 27 грн 12 коп. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення процентів комісії та неустойки суд виходив з того, що сторони про їх сплату у письмовому вигляді не домовились. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору.
Проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві від 13 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам, пенею, комісією і штрафам за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 вересня  2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як невід`ємну частину кредитного договору, яка містить умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (13 вересня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 липня 2019 року).
Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Апеляційний суд погоджується, що відсутність підпису відповідачки у Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які наявні в матеріалах справи, свідчить про те, що вони не належать до кредитного договору, укладеного між сторонами 13 вересня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.
За таких обставин відхиляє твердження апеляційної скарги про те, що сторони кредитного договору визначились з ціною договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також розміром і порядком нарахування неустойки.
З огляду на зазначене усі сплачені на погашення заборгованості за кредитом кошти підлягають зарахуванню на погашення заборгованості безпосередньо за тілом кредиту.
Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: отримання, використання і часткове повернення кредитних коштів позичальницею.
Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2129 грн 94 коп., розраховану станом на 31 травня 2019 року (а.с. 5-8).
Проте суд першої інстанції, врахувавши строк дії картки, вірно встановив, що станом на дату повернення коштів за кредитним договором - 31 березня 2016 року,  розмір заборгованості за тілом кредиту становив 2314грн 62 коп. (2294 грн 93 коп. + 19 грн 69 коп.), після закінчення строку дії договору у період з 31 березня 2016 року по 31 травня 2019 року відповідачка сплатила на погашення заборгованості 2287 грн 50 коп. 
З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 травня 2019 року становить 27 грн 12 коп. (2314 грн 62 коп. – 2287 грн 50 коп.)
За встановлених обставин суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на те, що справа є малозначною у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 19, ст. 274 ЦПК України, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 04 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                            О.Ю. Кононенко 

                                                                                                        С.С. Ткачук