Ухвала
Іменем України
 
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/16181/19
провадження № 61-293ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач – ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ),
відповідач – ОСОБА_1 ,
 
розглянув касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2019 року під головуванням судді Черняк В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 
10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюка В. А., Шевчук Л. Я., у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримане грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У вересні 2019 року  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримане грошове зобов`язання та одноразову грошову допомогу.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримане грошове зобов`язання та одноразову грошову допомогу. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки спір пов`язаний із стягненням з відповідача коштів, які були отримані ним під час проходження публічної служби, то цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) залишено без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 
15 жовтня 2019 року – без змін.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами у справі виник публічно-правовий спір, який з урахуванням суб`єктного складу його учасників, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
У грудні 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
 
Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
 
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень(частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України)).
 
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС Україниє переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
 
За правилами пункту 2 частини першої статті 19 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби/ 
 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 якого публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України
(далі – ЦК) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
 
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
 
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
 
Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
 
Зазначений правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16. 
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, обґрунтовано виходив із того, що спір у цій справі підлягає розгляду у порядку адміністративного провадження. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на висновки Великої Палати Верховного Суду,які викладені у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, є безпідставними, оскільки із метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 відступила від зазначених висновків.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм законодавства України.
 
Таким чином, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження варто відмовити.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримане грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу, за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, відмовити.   
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. В. Сердюк     А. І. Грушицький     І. М. Фаловська