Номер провадження: 22-ц/813/1260/20 
Номер справи місцевого суду: 523/15840/16-ц
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:
До суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком. ОСОБА_2 страждає захворюваннями сахарного діабету, стенокардією, постінфарктногокардиослерозу, протягом тривалого часу неодноразово проходив курси лікування у медичних закладах, в тому числі психіатричних, що підтверджується лікарняними листами та витягами з історії хвороби. ОСОБА_2 визнано інвалідом II групи. На прохання батька заявниця переїхала жити до нього разом із своїми малолітніми дітьми., а саме з травня 2015 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира в якій вони мешкали була набута батьком в період першого шлюбу і є його особистою власністю. ОСОБА_2 мав намір подарувати їй свою квартиру, про що неодноразово казав заявниці, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та своїй дружині ОСОБА_5 , які проти цього не заперечували. ОСОБА_2 під час прогулянки відчув слабкість і знепритомнів і упав в коридорі будинку на сходини, в результаті чого отримав травму голови і струс головного мозку, що констатували лікарі швидкої допомоги. Дружина батька заявниці - ОСОБА_5 виявила бажання забрати його до себе на новорічні та різдвяні свята, на що він погодився і знаходився у неї аж до кінця лютого 2016 року. Коли він повернувся додомузаявниця побачила переміну його стану здоров`я.27 квітня 2016 року ОСОБА_5 скориставшись немічним станом ОСОБА_2 , проти його волі, вивезла з квартири де він проживав зі заявницею та до цього часу утримує його у своїй квартирі перешкоджає заявниці, її брату, тітці у спілкуванні з ним, та не допускає до нього працівників закладів охорони здоров`я для з`ясування його стану. За зверненням заявниці до правоохоронних органів було порушено кримінальне провадження за ст. 115 КК України. Також, зверталася до поліції з приводу встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , в процесі якого його було знайдено за місцем проживання ОСОБА_5 , у квартирі АДРЕСА_2 . Суворовським районним судом м. Одеси відкрито провадження у справі за позовною заявою мого батька - ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , про усунення перешкоди у користуванні квартирою, мотивуючи це тим, що вона була відчужена на користь третьої особи за договором дарування датованим 19 лютого 2016 року. Заявниця вважає, що на час укладення вказаного договору дарування квартири, її батько перебував у немічному стані, на що вказує та обставина, що договір дарування квартири був підписаний не ним особисто, а іншою особою, про що зазначено у договорі дарування. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.
У судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити їх.
Представник заінтересованої особи - Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком заявниці - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
З травня 2015 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації та зі слів сусідів, згідно довідки (а.с. 10).
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.
Цивільне законодавство, визначаючи фізичну особу як учасника цивільних правовідносин, виходить з наявності у фізичної особи цивільної правоздатності та дієздатності (ст.ст. 24, 25, 30 ЦК України).
Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і не може обмежуватись. Обсяг цивільної дієздатності регламентується законодавством відповідно до віку фізичної особи, який є юридичним фактом цивільного права. Обсяг дієздатності може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, передбачених законом.
Цивільнадіє здатність фізичної особи - це її здатність своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обвязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Згідно ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Фізична особа визнається недієздатною лише на підставі рішення суду у порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно листа-відповіді КУ "Міська клінічна лікарня № 11"№01-83/1482 від 19.09.2016р. ОСОБА_2 з 2010 р. в лікарню не звертався, у звязку з чим відповісти на питання про стан здоров`я немає можливості. 
Протягом 2003 – 2010 років ОСОБА_2 стояв на обліку у кардіолога і ендокринолога, ІБС, стенкокардія, кардіосклероз, гіпертонічне захворювання ІІІ ст., сахарний діабет ІІ типу, середньої тяжкості, крім того його визнано інвалідом II групи, що підтверджується копією довідки МСЕК (а.с.13). 
ОСОБА_2 протягом тривалого часу неодноразово проходив курси лікування у медичних закладах, що підтверджується лікарняними листами та витягами з історії хвороби (а.с.14-15,16,17). Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що заявником надано докази проходження лікування ОСОБА_2 у кардіолога і ендокринолога, жодних доказів про наявність психічних розладів у останнього надано не було.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року витребувано з Одеської міської клінічної лікарні №11 та Одеського обласної психіатричної лікарні №1 медичну документацію відносно ОСОБА_2 (а.с. 67).
05 квітня 2017 року до суду першої інстанції надійшов лист-відповідь від КУ "Одеська міська клінічна лікарня №11" згідно якого встановлено, що 13 серпня 2015 року о 22:00 год. ОСОБА_2 було госпіталізовано швидкою допомогою, поставлено діагноз - забита рана потилочної області (а.с. 82).
Згідно відповіді з Одеського обласної психіатричної лікарні №1 від 05.05.2017р. встановлено, що в їх архіві лікарні та в картотеці лікарні медичної документації відносно ОСОБА_2 не значиться (а.с. 89).
Згідно Пленуму ВСУ № 3 від 28.03.72р. «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» п.3 при проведенні підготовки справи до судового розгляду від заявника повинні бути витребувані дані про психічну хворобу, недоумство громадянина або зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами. Даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одест від 06 грудня 2017 року витребувано з архіву Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (м. Одеса, вулиця Канатна, 27) медичну документацію (медичні картки, історії хвороби та інші) відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До суду надійшла відповідь, згідно якої медична документація (медичні картки, історії хвороби та інші) відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня.
У заяві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи повинні бути викладені обставини, що свідчать про психічний розлад, та які істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ч. 1 ст. 238 ЦПК України).
Психічними розладами є розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті (ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Для того, щоб можна було обмежити фізичну особу у цивільній дієздатності, наявний у неї психічний розлад повинен саме істотно впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Визначення наявності або відсутності психічного розладу, а також його стійкості або тимчасовості є виключною компетенцією лікарів-психіатрів.
Суд першої інстнації правильно зазначив, що пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи.
05 березня 2018 року ухвалою суду першої інстанції клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеськоїміської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 – задоволено, по справі призначено судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 170). 
05 лютого 2019 року цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 повернута до суду без виконання експертизи, у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 для проведення експертизи (а.с. 179).
02 квітня 2019 року заявницею заявлено повторно клопотання про призначення експертизи про проведення судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року у задоволенні клопотання було відмовлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що висновок судово-психіатричної експертизи, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами , встановленими ст. 212 ЦПК України.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ч.1 ст.39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 2 даної норми визначено порядок визнання фізичної особи недієздатною відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України.
Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Отже підставами для обмеження цивільної дієздатності фізичної особи визнаються:
а) наявність у особи психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними;
б) зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, якщо фізична особа цими діями ставить себе чи свою сім`ю, інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст.36 ЦК України).
Основним, але не єдиним, доказом для визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над фізичною особою опіки та призначення опікуна є висновок судово-психіатричної експертизи.
Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним" за № 3 від 28 березня 1972 року із змінами та доповненнями (надалі – «Постанова Пленуму»), даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
В свою чергу п. 2 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком викладеним Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-384цс16.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю – змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що заява ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною особою є необґрунтованою та безпідставною, оскільки заявницею не надано належних доказів в обгрунтування заявлених вимог.
Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом першої інстнації вірно враховано, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя.
Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність.
Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством.
При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір.
Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням.
Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484-XI (3484-11) від 26.01.87) встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань.
В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права.
У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме:
- держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»;
- характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію;
- держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду.
Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України – Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам.
Між іншим слід звернути увагу, що суди входять до судової гілки влади, зокрема на підставі якої здійснюється Державна влада в Україні. Судова влада належить до сфери суспільних відносин і тому її соціальна роль полягає в забезпеченні панування права, в тому числі й щодо держави. Отже необґрунтоване визнання особи недієздатною, тобто ухвалення необґрунтованого рішення суду, яке може призвести до незворотних негативних наслідків для особи – громадянина України, може значним чином безпосередньо призвести до підриву суспільства до судової гілки влади.
Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав.
Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд першої інстанції вірно не знайшов підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатним, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, з`ясувавши мету звернення заявника до суду та юридичну природу виниклих правовідносин - у задоволенні заяви ОСОБА_1 судом першої інстанції вірно відмовлено.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи, які були зазначені в апеляційній скарзі, були обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               П.М. Черевко