УХВАЛА

02 березня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/3335/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Кушнір І. В., Могил С. К., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Теремок-1»     
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2019 (суддя Назаренко Н. Г.)
і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 (головуючий суддя Антонік С. Г., судді Іванов О. Г., Дармін М. О.) 
у справі № 904/3335/19
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Теремок-1»     
до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» 
про стягнення 29   860,04 грн   
ВСТАНОВИВ:
03.10.2019 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
05.02.2020 скаржник подав через Центральний апеляційний господарський суд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2019 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 у справі № 904/3335/19. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 21.02.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Кушнір І. В., Могил С. К.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Касаційну скарго надіслано 05.02.2020, тобто до набрання чинності зазначеним Законом.  
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2019 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 у справі № 904/3335/19 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 7 цієї ж статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2020 встановлено у розмірі                2 102 грн.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 29   860,04 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання касаційної скарги у 2020 році (2 102 грн х 100 = 210   200 грн), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа №   904/3335/19 є малозначною.
Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені підпунктами «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що розгляд касаційної скарги стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, яке стосується питання принципу змагальності та застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, крім того зазначає, що справа має виняткове значення для скаржника оскільки висновки судів попередніх інстанцій протирічать висновкам викладеним судами у справі № 904/3883/18 між тими ж сторонами і висловив свої припущення, що у разі не скасування рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, грошові кошти, які підлягають сплаті будуть вважатися сплаченими за наявності достатньої правової підстави лише тому, що між сторонами був укладений договір від 08.02.2016 № 063955, незалежно від того чи передбачена така сплата.  
Втім, зазначені обставини не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки саме власне твердження скаржника про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення, не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положень підпунктів «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Окрім цього, доводи скаржника у поданій касаційній скарзі по суті зводяться до дослідження та оцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та має індивідуальний характер. 
Суд зазначає, що в силу приписів частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а тому всі доводи скаржника про недоведеність обставин справи та про необхідність додаткової оцінки доказів Судом не приймаються.
Так, в оскаржуваній постанові зазначено, що в обґрунтування прийнятого рішення про відмову в задоволенні позову господарський суд послався на відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження здійснення позивачем переплати за договором.
У вказаній постанові також зазначено таке:
«Підставою звернення з позовом до суду є посилання позивача на перерахування відповідачу грошових коштів в сумі 29 860,04 грн без достатньої правової підстави.
В даному випадку між сторонами наявні договірні відносини.
Позивач, на виконання умов договору, платіжними дорученнями, представленими в матеріалах справи, перераховував відповідачу оплату за електроенергію по договору № 063955 від 08.02.2016.
При цьому, позивачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи не надано актів приймання-передачі спожитої електроенергії, які передбачені п. 7.7. Договору № 063955 від 08.02.2016 та виставлених рахунків на оплату електричної енергії, посилання, на які містяться в платіжних дорученнях за період з 26.11.2015 по 10.01.2019 
Крім того, позивачем не надано пояснень, та не доведено належними та достатніми доказами, яким чином зі сплачених останнім на користь відповідача 202 076,05 грн саме 29 860,04 грн виявилися безпідставно перерахованими відповідачу.
Отже, оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача отримано останнім як оплата на підставі договору № 063955 від 08.02.2016 за поставку електроенергії, то такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані позивачем, відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.
Відтак, колегія суддів вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 29   860,04грн, отриманих відповідачем, як безпідставно набутих коштів необґрунтованою, не підтвердженою, та такою, що не підлягає задоволенню».
Таким чином, виходячи із встановлених у цій справі обставин (на підставі наданих сторонами доказів), суди попередніх інстанцій, керуючись, зокрема, принципом змагальності, дійшли висновків, які, на думку, колегії суддів висновкам Верховного Суду, які містяться у постанові від 23.10.2019 у справі №   917/1307/18 не суперечать. Відносини у цих справах не є подібними, оскільки предметом позову у справі №   917/1307/18 є зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення неустойки. Верховний Суд у цій справі №   917/1307/18 дійшов висновку, що апеляційний господарський суд використав концепцію негативного доказу щодо обставини, пов`язаної з датою укладення спірного договору. Справа №   920/186/18, на яку посилається скаржник, Верховним Судом не переглядалася (у Єдиному реєстрі судових рішень судові рішення Верховного Суду у такій справі відсутні).
Скаржник жодним чином не обґрунтував, яким чином висновки судів попередніх інстанцій у цій справі суперечать висновкам судів у справі №   904/3883/18. Так, спір у справі № 904/3883/18 пов`язаний із стягненням заборгованості за постачання електричної енергії, а не застосування статті 1212 Цивільного кодексу України. Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що електрична енергія на спірну суму була спожита саме відповідачем. 
Інші доводи скаржника ґрунтуються на припущеннях, що також не може свідчити про винятковість значення цієї справи для нього.
Використання скаржником оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
У рішенні Європейського суду з прав людини Levages Prestations Services v. France (№   21920/93, § 48, ЄСПЛ,  від 23.10.1996) акцентовано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що інших доводів у підтвердження необхідності відкриття касаційного провадження у цій справі скаржником не наведено та не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «б» і «г» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі тому відмовляє у такому відкритті, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Теремок-1» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2019 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2020 у справі №  904/3335/19.
2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом доданими до неї додатками. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                О. В. Случ 

Судді                                                                                          І. В. Кушнір  

С. К. Могил