Постанова
Іменем України 
20 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 466/7889/18
провадження № 51-5408 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
виправданого                                                                    ОСОБА_6 ,
захисника                                                                            ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 42018140000000182 від 06 червня 2018 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей для їх отримання.
Згідно з вироком ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення – начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Личаківська виправна колонія (№ 30)», виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, упродовж лютого – квітня 2018 року, у не встановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у приміщенні ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», розташованої на вул. Шевченка, 156 у м. Львові, умисно вніс до табелів обліку відпрацьованого часу працівників ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», що працюють за цивільно-правовими договорами, за лютий – квітень 2018 року завідомо неправдиві відомості, зокрема своїми підписами засвідчив факти виконання робіт з прибирання службових приміщень працівниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , хоча вказані особи впродовж лютого – квітня 2018 року на території державної установи не перебували, а тому будь-яких робіт виконувати не могли, натомість такі роботи виконували засуджені, які відбувають покарання у вказаній установі, про що ОСОБА_6 було достовірно відомо, оскільки на нього були покладені обов`язки щодо організації процесу робіт, контролю за ходом їх виконання та якістю.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо виправданого ОСОБА_6 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому вказує, що судами обох інстанцій при постановленні рішень не взято до уваги та не надано належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Крім того, прокурор зазначає, що на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину стороною обвинувачення до суду першої інстанції заявлялося клопотання про допит свідків-засуджених, які відбували покарання в ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» та які, на переконання прокурора, саме і здійснювали прибирання приміщення замість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Однак місцевий суд, задовольнивши подане клопотання, в ході судового розгляду за власною ініціативою безпідставно змінив порядок дослідження доказів та відмовив у допиті вказаних свідків. При цьому апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині неповноти судового розгляду, дослідження доказів не провів, чим порушив вимоги ст. 404 КПК України.
Також прокурор вказує, що у своїй апеляційній скарзі він посилався на неправильність висновків місцевого суду щодо відсутності в табелях обліку відпрацювання часу працівників ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», що працюють за цивільно-правовими договорами, відомостей про особу, яка їх склала, оскільки в самих табелях зазначено, що їх склав ОСОБА_6 . Крім того, прокурор також посилався на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які вказували, що підписували всі табелі як начальники та заступники начальників відповідних підрозділів зазначеної установи, однак апеляційний суд вказані доводи сторони обвинувачення не проаналізував та не надав належної оцінки показанням зазначених свідків. 
Позиції інших учасників судового провадження 
На зазначену касаційну скаргу ОСОБА_6 подав заперечення, в яких вказує на необґрунтованість доводів сторони обвинувачення та просить постановлені щодо нього судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу в повному обсязі, просив її задовольнити, захисник ОСОБА_7 та виправданий ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційної скарги, просили постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 КПК України. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неправильну оцінку доказів чинним законом не передбачено.
Таким чином, доводи касаційної скарги прокурора про надання судами обох інстанцій неправильної оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не можуть бути предметом касаційного розгляду.
Крім того, доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставної зміни судом першої інстанції порядку дослідження доказів та необґрунтованої відмови в задоволенні клопотання про допит осіб, які, на думку сторони обвинувачення, безпосередньо здійснювали прибирання приміщень замість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також залишення поза увагою вказаних порушень апеляційним судом колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурором у порядку ст. 349 КПК України було оголошено та долучено до матеріалів провадження клопотання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, у тому числі щодо допиту свідків – засуджених, які відбували покарання в ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», та, на переконання сторони обвинувачення, саме і здійснювали прибирання приміщення замість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Крім того, 27 травня 2019 року прокурор повторно подав до місцевого суду клопотання про допит вказаних осіб.
Місцевий суд прийняв подане клопотання до розгляду, врахував пояснення прокурора, та, заслухавши думку учасників судового процесу, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та проведення допиту зазначених осіб. Цей факт підтверджується ухвалою від 27 травня 2019 року, занесеною до журналу судового засідання.
Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині неповноти судового розгляду, підстав, які б вказували на залишення поза увагою місцевим судом обставин, що мають істотне значення для ухвалення законного рішення, не встановив. При цьому апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив, що склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, визначається саме фактом внесення до офіційних документів неправдивих відомостей, зазначені у клопотанні прокурора особи не були очевидцями складення табелів обліку відпрацьованого часу та вказаний документ не підписували, а тому у їх допиті немає потреби.
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що доводи прокурора про безпідставну відмову в допиті та посилання на необґрунтовану зміну порядку дослідження доказів є надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в ході апеляційного розгляду прокурор клопотань про допит свідків, які не допитувалися в суді першої інстанції, не заявляв, а підстав для проведення такого допиту апеляційним судом встановлено не було. При цьому апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора в частині неповноти судового розгляду, не знайшов підстав для їх задоволення та визнав їх неспроможними, навівши обґрунтовані мотиви своїх висновків.
Ураховуючи зазначене, на переконання колегії суддів, твердження сторони обвинувачення про те, що апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині неповноти судового розгляду, дослідження доказів не провів, чим порушив вимоги ст. 404 КПК України, є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Доводи касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Так, у своїй касаційній скарзі прокурор вказує на те, що апеляційний суд, перевіряючи виправдувальний вирок місцевого суду, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення стосовно безпідставності та неправильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності в табелях обліку відпрацьованого часу працівників ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», що працюють за цивільно-правовими договорами, відомостей про особу, яка їх склала.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, дослідивши письмові докази, а саме табель обліку відпрацьованого часу працівників ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)», що працюють за цивільно-правовими договорами, установив, що в зазначених документах відсутні відомості про посаду, прізвище, а також підпис особи, яка їх склала, а наявні лише підписи членів комісії, до якої входив і ОСОБА_6 , та підпис начальника установи, який їх затверджував.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, при цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, про що прокурор вказував у своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не встановив.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                            ОСОБА_3