ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«14» cічня 2020 року 
м. Харків
справа № 643/8520/18-ц
провадження 22ц/818/121/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Бровченка І.О., Колтунової А.І., 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідача - ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2019 року в складі судді Довготько Т.М.
        в с т а н о в и в:
У червні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що з 1998 року вона мала дружні стосунки з відповідачами. На початку 2009 року їй було запропоновано придбати суміжну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 адреса АДРЕСА_2 ) для будівництва будинку. На вказаній земельній ділянці вже знаходився розпочатий будівництвом житловий будинок без внутрішніх та ремонтних робіт, який побудовано самочинно без оформлення технічної будівельної документації.

Зазначила, що 01 лютого 2009 року між нею та ОСОБА_3 укладено в усній формі договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що були використані при будівництві житлового будинку.

01 лютого 2009 року окремо між ними укладено договір щодо передачі їй у користування земельної ділянки під будівництво за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6325183007:00:001:0022 площею 0,15 га з подальшою перереєстрацією права власності. Цим договором сторони визначили, що вона сплачує відповідачам суму, що еквіваленто 30 000,00 доларів США одним платежем, що є ціною продажу цієї земельної ділянки для нотаріального посвідчення цього правочину в майбутньому після введення в експлуатацію житлового будинку. При цьому, ОСОБА_4 , яка була дружиною ОСОБА_3 , була присутня при переговорах, повністю погоджувалася на такі умови, своїх заперечень не висловлювала.

За умовами договору повна вартість недобудованого житлового будинку та земельною ділянки складала 225 000,00 доларів США.

Вказала, що в день укладення договору 01 лютого 2009 року на виконання його умов вона передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 80 000,00 доларів США в присутності її чоловіка та його дружини ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою.

25 травня 2011 року вона передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 70 000,00 доларів США, а 15 листопада 2011 року - 45 000,00 доларів США, що підтверджується розписками. Окрім цього, нею окремо сплачено 30 000,00 доларів США за користування (фактично купівлю) земельною ділянкою під забудову.

Зазначила, що в період з 2009 року по 2014 рік відповідачі не висловлювали жодних заперечень відносно укладеної між ними угоди. Маючи повну довіру один до одного, між нею та відповідачами було узгоджено, що після закінчення будівництва житлового будинку ОСОБА_3 самостійно введе його в експлуатацію та оформить усі необхідні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку на її ім`я.

Вказала, що у 2011 році вона за власні кошти закінчила будівництво житлового будинку та з того часу разом із своєю родиною мешкає в ньому, сплачує за комунальні послуги.

У 2012 році спірна земельна ділянка увійшла до межі м. Харкова, змінено її назву на АДРЕСА_1 .

З 2011 року вона неодноразово зверталась до відповідачів щодо виконання своїх зобов`язань за договором від 01 лютого 2009 року, а саме, оформити на її ім`я право власності на будинок та земельну ділянку, оформити це нотаріально, а вона гарантувала в свою чергу повністю сплатити залишкові 25 000,00 доларів США.

Вказала, що за період з 2009 року по 2011 рік вона витратила на будівельні роботи та матеріали, що були використані для будівництва будинку грошові кошти в розмірі 1 000 863,68 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 розірвано.

У 2014 році вона також дізналась про те, що ОСОБА_4 ініціювала судовий процес щодо поділу майна подружжя, об`єктом якого, в тому числі, був і спірний житловий будинок та земельна ділянка.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року, майно відповідачів, в перелік якого віднесено земельну ділянку та матеріали та обладнання використані в процесі будівництва двоповерхового житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_2 , визнано майном, яке набуте подружжям за час шлюбу і належить відповідачам на праві спільної сумісної власності та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У 2015 році вона звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних на будівництво спірного житлового будинку від 01 лютого 2009 року та договору про надання права користування земельною ділянкою для забудови; визнати за нею право власності на будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, використані на будівництво спірного житлового будинку та земельну ділянку, визнати її забудовником земельної ділянки.

Зазначила, що під час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 пояснила, що дійсно між нею та їх подружжям була домовленість на продаж їй житлового будинку та земельної ділянки, однак ОСОБА_4 не давала своєї письмової згоди на продаж житлового будинку, проте, при укладенні договорів не дотримано їх нотаріальної форми, тому вважала їх нікчемними. ОСОБА_3 не заперечує проти своїх обов`язків, а ОСОБА_4 після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 чинить перешкоди в оформленні документів на її ім`я.

Вважала, що отримані від неї грошові кошти ОСОБА_3 в загальній сумі, що еквівалентно 225 000,00 доларів США, є спільним майном подружжя відповідачів та використані ними в інтересах сім`ї, про що свідчить відсутність будь-яких позовів з боку ОСОБА_4 , однак не передали їй у власність ані будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані на будівництво житлового будинку, ані земельну ділянку, у зв`язку з чим їй спричинено матеріальну шкоду у розмірі 225 000,00 доларів США та 1 000 863,68 грн.

Відповідно до пункту 1.13 договору щодо передачі їй у користування земельної ділянки під будівництво передбачено, що у разі відсутності факту отримання державного акту на земельну ділянку підлягає сплаті штраф в 10-кратному розмірі від суми продажу, обумовленої у пункті 1.8 цього договору.

Оскільки відповідачі порушили своє зобов`язання, тому вони повинні сплатити штраф в 10-кратному розмірі від суми продажу, тобто 300 000,00 доларів США, що еквівалентно 7 871 670,30 грн.

Просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 14 776 286,71 грн.; покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 116 585,70 грн. та судовий збір в розмірі 3436,90 грн; в іншій частині в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 , через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині вимог, які задоволено - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити в повному обсязі; вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі та безпідставно застосував положення статті 661 ЦК України, оскільки за встановленими обставинами вбачається відсутність підстав для застосування даної норми права; що рішенням суду відмовлено позивачу у задоволенні її вимог, в тому числі, щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних на будівництво житлового будинку та визнання за нею права власності на будівельні матеріали та конструктивних елементів, використаних на будівництво житлового будинку; що суд першої інстанції мав критично віднестись до тверджень позивача щодо придбання нею у ОСОБА_3 в лютому 2009 року якихось будівельних матеріалів, оскільки судовим рішенням не встановлено факту купівлі-продажу будь-яких будівельних матеріалів; що, розглядаючи справу за її позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, суд не вирішував питання вилучення будь-якого товару у будь-якого покупця, тим більше у третьої особи - ОСОБА_1 , суд здійснював поділ майна подружжя між нею та ОСОБА_3 , яке було ними набуто у період перебування у зареєстрованому шлюбі; що оскільки вона не заявляла жодних вимог до позивача про витребування у неї товару, придбаного за договором від 01 лютого 2009 року, а жоден суд не приймав позитивного рішення з цього приводу на її користь, тобто не витребував товар у ОСОБА_1 , правові підстави до застосування положень статті 661 ЦК України відсутні; що позивач достеменно знала, що майно, яке вона вважала, що придбала у ОСОБА_3 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, таким чином вона знала і за всіма обставинами справи могла знати про можливість поділу майна між подружжям, яке вона вважала, що купує собі у власність, що у свою чергу знову ж таки виключає можливість застосування положень статті 661 ЦК України; що жодна із розписок не містить у собі обов`язку позичальника ОСОБА_3 повернути отримані кошти, що у свою чергу виключає можливість їх примусового стягнення за рішенням суду; що стосується земельної ділянки, то, якщо це був договір користування земельної ділянки під забудову, тобто договір суперфіцію, такі права підлягали державній реєстрації, а якщо вони не були зареєстровані, то відповідно і не виникли, а якщо це фактично був договір купівлі-продажу земельної ділянки, то в даному випадку суд мав би віднестись до даного правочину як до нікчемного, який не породжує жодних правових наслідків, оскільки такий договір не укладено в нотаріальній формі та за відсутності згоди другого подружжя на його укладення; що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року встановлено, що ОСОБА_3 не мав правових підстав для розпорядження земельною ділянкою та будь-яких будівельних матеріалів, які знаходились на ній, в тому числі, і передачі земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку; що позивач стверджувала, що загальна вартість будинку та земельної ділянки складає 250 000,00 доларів США, а в заявленому позову вказується сума у розмірі 225 000,00 доларів США, при цьому ні в одному з позовів вона не змогла довести жодну суму; що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження фінансової можливості ані позивача, ані її цивільного чоловіка сплачувати ОСОБА_3 такі значні кошти, що є свідченням безгрошовості всіх розписок, написаних ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і всі вони були і є спрямованими лише проти неї з метою спонукати її відмовитись від частини майна, присудженого рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2017 року; що задоволення позову навіть в частині вимог до ОСОБА_3 щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_1 суми коштів, які фактично складають загальну суму коштів отриманих за власноручно написаними ним розписками, відбувається порушення її прав, оскільки таким чином суд фактично узаконив наявність тих правовідносин, які не мали свого місця і що вже було підтверджено іншими судовими рішеннями, а залишення в силі оскаржуваного рішення навіть в цій частині може спричинити негативні наслідки для неї.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

18 листопада 2019 року від представника ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення, в яких представник вважав, що договір від 01 лютого 2009 року є нікчемним, тому необхідно застосувати наслідки нікчемного правочину. Вказав, що з`ясування походження грошових коштів виходить за межі доказування у справі та цим рішенням не зачіпаються права ОСОБА_4 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_4   необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, які були використані при будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 продає, а ОСОБА_1 придбає будівельні матеріали, обладнання та конструктивних елементів, які були використані при будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: фундамент із буту 13,80*13,80; пінопластові блоки, залиті бетоном (невід`ємна опалубка) площею не менше 7580 м.; дах (метало - черепиця), утеплювач під дахом площею 250,0 м.кв.; навісний газовий 2-х контурний котел; металопластикові вікна в кількості 14 штук; несуча цегляна стіна; батареї 11 шт.; гаражні ворота 1 шт.; паркан із фагота; стяжка підлоги (чорнова); сипучі і цементно-бетонні складові, які використовувалися при монтажі; кріпильні засоби (метизні вироби); металеві балки.

Відповідно до пункту 2.1 цього договору сума цього договору складає 195 000,00 доларів США, що еквівалентно сумі 1 540 000,00 грн.

Згідно пунктів 3.1, 3.2 цього договору договір набирає чинності з моменту його укладення. Право власності на будівельні матеріали у покупця виникає з моменту підписання договору купівлі-продажу. Після закінчення будівельних робіт продавець зобов`язується надати всі необхідні документи, в тому числі, документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку для введення житлового будинку до експлуатації та реєстрації права власності на житловий будинок за покупцем (а.с.45-47 том 1).
За розписками на виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 сплачено 01 лютого 2009 року 80 000,00 доларів США, 25 травня 2011 року - 70 000,00 доларів США та 15 листопада 2011 року - 45 000,00 доларів США, (а.с.48-49, 50-51, 52-53 том 1).

01 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також укладено у простій письмовій формі, договір про передачу у користування земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає в користування ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6325183007:00:001:0022, площею 0,15 га, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями, а ОСОБА_1 приймає в користування для будівництва житлового будинку, облагородження земельної ділянки, таким чином ОСОБА_3 надає право на забудову земельної ділянки ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 цього договору земельна ділянка належить власнику на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Семенюк М.М.

Згідно пункту 1.4 цього договору сторони укладають його до закінчення будівництва житлового будинку ОСОБА_1 . По закінченню будівництва ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання виконати всі необхідні дії для прийняття житлового будинку до експлуатації та оформлення права власності на нього. Також, ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання щодо укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки. 

Пунктом 1.5 цього договору визначено, що ОСОБА_3 визнає, що все збудоване на переданій земельній ділянці є власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1.8 вказаного договору, за користування земельною ділянкою, ОСОБА_1 виплачує ОСОБА_3 кошти в розмірі, що еквівалентно 30 000 доларів США за курсом НБУ одним платежем на момент виплати, а саме після закінчення будівлі житлового будинку, враховуючи усі внутрішні, оздоблювальні та ландшафтні роботи. Вказана плата вважається ціною продажу земельної ділянки, котру сторони затвердили, та при її повній сплаті, власником земельної ділянки стає ОСОБА_1 , для чого сторони домовились про оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки, включаючи нотаріальне посвідчення та реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки після введення до експлуатації житлового будинку (а.с.43-44 том 1).

Матеріали справи не містять письмової згоди на укладення вказаних договорів дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року, по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на майно, зокрема, земельну ділянку площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 6325183007:00:001:0022, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та на матеріали та обладнання використані в процесі будівництва двоповерхового житлового будинку літ. А-2 загальною площею 299,7 кв.м., житловою площею 106,2 кв.м., розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_2 (а.с.26-36, том 1).

Вказаним рішенням суду встановлено, що з 27 липня 1990 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року розірвано.

Зі змісту цього рішення суду також вбачається, що посилання ОСОБА_1 на те, що об`єкт будівництва, розташований по АДРЕСА_2 , на теперішній час добудовано, в ньому проведено ремонт, вона набула право власності на матеріали та обладнання в процесі будівництва, а тому це майно має бути виключено з розподілу визнано безпідставними, оскільки доказів на підтвердження того, що у неї виникло право на користування спірною земельною ділянкою до суду не надано.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на будівельні матеріали та земельну ділянку, позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що на час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі продажу про визнання права власності на будівельні матеріали та земельну ділянку, спірний житловий будинок не був прийнятий до експлуатації, державна реєстрація на зазначений житловий будинок та земельну ділянку не здійснена. Судові рішення є чинними.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.  Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріали справи свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_4 , яка на час укладання договору була дружиною ОСОБА_3 , в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, які були використані при будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . При поділі майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право особистої власності на земельну ділянку, на якій знаходяться будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які були використані при будівництві житлового будинку. Судове рішення є чинним.

Стягуючи грошові кошти за розписками та застосовуючи статтю 661 ЦК України, згідно якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, суд першої інстанції не звернув уваги на те, в яких випадках можливе застосування статті 661 ЦК України та зміст розписок. 

Так, застосування статті 661 ЦК України можливо тільки за наявності таких умов одночасно: наявність рішення суду про вилучення товару; таке вилучення виникло до продажу товару; покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Проте, як вбачається з матеріалів справи жодної з умов, які б свідчили про цивільну відповідальність відповідачів перед позивачкою немає. Так, в судовому рішенні, на яке посилається позивачка, не зазначено, які будівельні матеріали, обладнання, конструктивні елементи передані ОСОБА_4 . Це рішення стосувалось поділу майна подружжя. Про існування інших судових рішень було достеменно відомо позивачці, оскільки вона була учасником в цих справах. 

Із змісту розписок також не вбачається, які будівельні матеріали, обладнання, конструктивні елементи отримано позивачкою за передані ОСОБА_3 грошові кошти. Копії рахунків - фактури, на які посилається позивачка, також не містять цих відомостей. До суду апеляційної інстанції представник позивачки також не надав доказів щодо цього.

Посилання в суді апеляційної інстанції представника позивачки щодо того, що суд повинен був визнати цей договір нікчемним, застосувати при вирішенні спору статті 216, 1212 ЦК України судовою колегією не приймаються, оскільки судове рішення позивачка не оскаржувала.

Аналізуючи наведене та норми права, судова колегія вважає, що, оскільки позивачка не довела обставини, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог або заперечень належними та допустимими доказами, в задоволенні позову в цій частині їй необхідно відмовити.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4576, 35 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_4 .  
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2019 року в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4576, 35 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 І.О. Бровченко

                                                                       А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.