Постанова
Іменем України
 
24 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 456/3735/16-ц
провадження № 61-37780св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, 
треті особи: начальник Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, Навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа-ліцей» у місті Моршині Львівської області,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу та рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 року у складі судді Бораковського В. М. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради (далі - Управління СГП Моршинської міської ради), треті особи: начальник Управління СГП, Навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа-ліцей» у місті Моршині Львівської області (далі - НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина), про стягнення ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, посилаючись на те, що наказом відповідача від 07 жовтня 2013 року № 65-к він був звільнений з посади директора НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак при звільненні йому не була виплачена компенсація за шість календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2012-2013 роки як посадовій особі з ненормованим робочим днем, а також - за шість календарних днів додаткової відпустки за 2012-2013 рокияк ветерану праці. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив стягнути з Управління СГП Моршинської міської ради на свою користь ненараховану та невиплачену компенсацію за невикористані додаткові відпустки в загальному розмірі 9 082,36 грн. 
 
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 року провадження в цій справі в частині позову про стягнення ненарахованої та невиплаченої    ОСОБА_1 як посадовій особі з ненормованим робочим днем компенсації за шість календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2012-2013 роки закрито у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 року у задоволенні позову   ОСОБА_1 про стягнення ненарахованої та невиплаченої компенсації за шість календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2012-2013 роки як ветерану праці відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Управління СГП Моршинської міської радиє органом, до повноважень якого не відноситься здійснення нарахування заробітної плати директору та іншим працівникам НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина. Крім того, в період з 2004 по 2013 рік ОСОБА_1 не звертався до відповідача із заявою про надання йому додаткової відпустки як ветерану праці, в бюджетних асигнуваннях на 2010-2013 роки кошти на оплату таких відпусток не затверджувалися.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 рокузалишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У червні 2018 року   ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відсутність грошових коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Окреме планування та затвердження кошторисних призначень для школи-ліцею на оплату відпусток не проводиться, їх оплата здійснюється за рахунок затвердженого Моршинською міською радою фонду заробітної плати на рік. Він має право на додаткову відпустку з двох підстав - як посадова особа з ненормованим робочим днем та як ветеран праці. Додаткова щорічна відпустка надається не тільки директору школи, але й іншим працівникам згідно з додатком № 1 до колективного договору, існування якого відповідач приховав. 
 
У липні 2018 року Управління СГП Моршинської міської ради подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Оплата праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, здійснюється в межах позабюджетних асигнувань та позабюджетних коштів. Виділених у 2013 році міським бюджетом коштів було недостатньо для виплати працівникам НВК «СЗШ-ліцей»міста Моршина компенсації додаткових відпусток, які не передбачені законом. 
 
У липні 2018 року  ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій просив відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю, зазначивши про те, що при звільненні відповідач був зобов`язаний виплатити йому компенсацію за невикористанні дні додаткових відпусток, надання яких передбачалося умовами колективного договору. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
 
16 липня 2018 року справа № 456/3735/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Судами встановлено, що наказом Управління СГП Моршинської міської ради від 07 жовтня 2013 року № 65-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
Згідно з наказом від 07 жовтня 2013 року № 76-к ОСОБА_1 виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки в кількості 21 календарний день за відпрацьований період роботи з 01 вересня 2007 року по 31 серпня 2008 року, 20 календарних днів - за період з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року та 6 календарних днів - за період з 01 вересня 2013 року по 07 жовтня 2013 року.
 
Статутом НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина, затвердженим 02 січня 2004 року загальними зборами трудового колективу та зареєстрованим 05 травня 2004 року Моршинською міською радою, передбачено, що школа-ліцей є юридичною особою, яка має самостійний баланс, рахунок в казначействі або банку, печатку із зображенням Державного герба України, штамп, ідентифікаційний номер (пункт 1.3); засновником начального закладу є Моршинська міська рада (пункт 1.4); навчальний заклад самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах своєї компетенції, передбаченої законодавством України та власним Статутом (пункт 1.8).
 
Положенням про управління соціально-гуманітарної політики, затвердженим рішенням Моршинської міської ради від 24 вересня 2009 року № 1085 визначено повноваження управління, до яких не належить нарахування та виплата заробітної плати працівникам НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина.
 
Пунктом 39 колективного договору, укладеного між дирекцією школи-ліцею і профспілковим комітетом НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина на 2010-2011 роки, зареєстрованого 05 лютого 2010 року Моршинською міською радою, в межах бюджетних асигнувань та за рахунок інших джерел /позабюджетних коштів/ передбачено надання працівникам інших видів відпусток, не передбачених Законом України «Про відпустки», а саме - ветеранам праці до 3 днів.
 
ОСОБА_1 не надавалася додаткова відпустка як ветерану праці, оскільки з 2004 року по 2013 рік він жодного разу не звертався до відповідача із заявою про надання йому такої відпустки.
 
Листом від 21 вересня 2016 року № 7/01-9 Управління СГП Моршинської міської ради повідомило ОСОБА_1 про те, що додаткова відпустка для ветеранів праці не відноситься до щорічної відпустки, у зв`язку з чим у роботодавця відсутній обов`язок виплачувати працівнику будь-які грошові компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки без збереження заробітної плати. 
 
Довідкою НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина від 12 жовтня 2017 року № 02-23/362 підтверджується, що ні кошторисом бюджетних асигнувань на 2010-2013 роки, ні за рахунок інших джерел не передбачалося виділення працівникам, які мали статус ветеранів праці, грошових коштів для виплати невикористаної додаткової відпустки. 
 
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
 
Тобто можливість виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку встановлено лише щодо одного з видів соціальної відпустки - додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки». Виплата грошової компенсації за невикористані дні інших видів додаткових відпусток при звільненні не допускається.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 456/3335/16-ц (провадження № 61-372св18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що в період з 2004 по 2013 рік ОСОБА_1 не звертався до відповідача із заявою про надання йому додаткової відпустки як ветерану праці, в бюджетних асигнуваннях на 2010-2013 роки кошти на оплату таких відпусток не затверджувалися, а також те, що трудовим законодавством не передбачено можливості заміни невикористаної додаткової відпустки окремим категоріям працівників, зокрема ветеранам праці, - грошовою компенсацією, в тому числі при звільненні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Також місцевим судом правильно закрито провадження у справі в частині позову про стягнення ненарахованої та невиплаченої   ОСОБА_1 як посадовій особі з ненормованим робочим днем компенсації за шість календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2012-2013 роки у зв`язку з тим, що такий спір вже був вирішений судом.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зістаттями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи заявника про те, що місцевий суд безпідставно закрив провадження у цій справі в частині пред`явленого ним позову про стягнення не нарахованої та невиплаченої компенсації за шість календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2012-2013 роки як посадовій особі з ненормованим робочим днем, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Судами встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління СГП Моршинської міської ради про стягнення не нарахованої та невиплаченої компенсації за шість календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2012-2013 роки як посадовій особі з ненормованим робочим днем.
 
Таким чином, постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми процесуального права, обґрунтовано виходив з того, що спірні правовідносини в цій справі є тотожними з правовідносинами у справі № 456/2805/15-ц, в якій ухвалено рішення від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу та рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов