Постанова
Іменем України                                       
 
11 грудня  2019 року
м. Київ
 
справа № 463/6859/18
провадження № 61-15360св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулька Б. І., Воробйової І. А., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,       
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова у складі судді Стрепка Н. Л. від 19 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мікаш Ю. Р.,     Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., від 08 липня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до        ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 25 серпня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний 19 березня               2013 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова. Від шлюбу мають дитину -   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року встановлено ОСОБА_2 графік побачень з донькою ОСОБА_3 , які мали здійснюватися в присутності матері, виключно в громадських місцях: у першу та третю суботу щомісяця з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв; другу та четверту неділю місяця з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв; щосереди з 15 год. 00 хв. до     17 год. 00 хв.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю, за її місцем проживання.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року їй  надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 у супроводі матері терміном на три роки з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.
Після отримання дозволу на виїзд із дитиною за кордон, вона з дитиною переїхала до її другого чоловіка ОСОБА_4 та проживають разом за адресою:   АДРЕСА_1 .
У другому шлюбі у неї народилась ще одна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також є громадянкою Франції.
Вказувала на те, що її сім`я проживає у двокімнатній квартирі, у дітей є своя окрема кімната з ігровим куточком. У неї є право на проживання та на працю у Французькій Республіці як у члена сім`ї громадянина Франції, тобто статус резидента Франції відповідно до посвідки на проживання НОМЕР_1. Вказаний дозвіл на проживання автоматично поширюється також на її дочку ОСОБА_3 . Вона є офіційно працевлаштованою, що підтверджується трудовим договором, укладеним 11 вересня 2018 року на необмежений строк.
З моменту переїзду до Французької Республіки дочка ОСОБА_3 відвідувала заняття у дошкільному закладі ім. Генерала Брюне. З 2017 року ОСОБА_3 зараховано до закладу початкової освіти, де вона навчається на постійній основі на підготовчих курсах базового навчального циклу. Шкільний рівень ОСОБА_3 добрий, у неї немає труднощів у навчанні. За час перебування ОСОБА_3 у Франції вона забезпечена належним медичним страхуванням та безкоштовним медичним обслуговуванням, стан її здоров`я значно покращився. З моменту приїзду до Франції ОСОБА_3 добре вивчила французьку мову, у неї є багато друзів у школі та не тільки. Крім цього, ОСОБА_3 бере активну участь у діяльності української громади у Франції, оскільки присутня на всіх українських культурних заходах в Парижі.
Зазначала, що ОСОБА_2 має можливість бачитись із дитиною, йому відоме її місце проживання, адже у травні 2016 року він приїжджав до неї і йому не чинились жодні перешкоди у побаченнях і спілкуванні. Він мав можливість переконатись, що у його дитини є гідні життєві умови та вона є всесторонньо розвинутою та доглянутою. Для того, щоб у відповідача були гроші на відвідування дитини, позивач забрала із виконавчої служби виконавчі листи щодо стягнення аліментів. Крім того, вони постійно підтримують зв`язок через мережу Інтернет. ОСОБА_3 є абсолютно адаптованою до життя у Французькій Республіці, де вона навчається, всесторонньо розвивається, приймає активну участь у шкільних заходах, а також у житті української громади, має багато друзів. Вона живе у повноцінній сім`ї, яка дуже любить і піклується про неї. Вона має також дуже тісний зв`язок із своєю меншою сестрою.
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 у її супроводі терміном на час навчання у початковій школі протягом 3 років з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання на час літніх канікул, а саме з 01 до 14 серпня щорічно; надати їй дозвіл на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_2 ; надати їй дозвіл на отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 .
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 , у якому просив відібрати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення її батьківських прав та/або у інших осіб, з якими може знаходитися та/або проживає малолітня ОСОБА_3 , та передати йому як батьку; стягувати з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі   1/4  частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
 
ОСОБА_2 вказував на те, що згідно з рішенням суду від 03 липня 2015 року  ОСОБА_1 мала повернути дитину до постійного місця проживання                  02 грудня 2018 року, однак ОСОБА_1  дитину на територію України не повернула, сама без його згоди як батька змінила місце проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище. Не виконує рішення в частині забезпечення батьку можливості побачень з дитиною, що призвело до фактичного позбавлення малолітньої дочки батьківського піклування. Вважав, що дії ОСОБА_1 створюють реальну небезпеку для виховання та розвитку дитини та потребують відібрання дитини у матері, оскільки вона використовує свій привілей та зловживає правами, не повертаючи дитину на Батьківщину, не забезпечує контакт дитини з батьком та іншими родичами, утримує дитину в умовах чужого для дитини культурного, мовного, родинного та соціального середовища, дитина позбавлена можливості отримати освіту в Україні її рідною мовою, дитина позбавлена належного утримання, оскільки мати відмовилась від стягнення аліментів з батька, які є власністю дитини, мати двічі поверталась в Україну, залишаючи дитину без її догляду. Як на підставу позову посилається на положення статті 141, 150, 155, 159, 170 СК України, Конвенцію про права дитини.
 
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 , у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним утримування малолітньої ОСОБА_3 її матір`ю ОСОБА_1 на території іноземної держави; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_10 в Україну не пізніше 01 серпня 2019 року, а в разі невиконання ОСОБА_1 рішення про повернення в добровільному порядку - зобов`язати її та кожну іншу особу, у якої знаходиться малолітня ОСОБА_3 передати дитину, належні й речі та документи, батькові ОСОБА_2 для забезпечення повернення дитини в Україну.
 
ОСОБА_2 посилався на те, що 20 грудня 2015 року ОСОБА_1 вивезла дитину у Французьку Республіку, де утримує її всупереч волі батька та після закінчення строку дозволу на вивіз дитини за межі України, не повертає дитину на територію України та самовільно змінила країну проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище існування, розвитку, виховання. Звернення до матері дитини з приводу повернення дитини позитивних результатів не дали. Вважав, що повернення дитини не створить їй нестерпної обстановки, а навпаки відповідатиме потребам та інтересу дитини, з огляду на потреби забезпечення її найвищих інтересів, що полягають серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням. Як на підставу позову посилається на положення Конституції України, Гаазьку конвенцію.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 терміном на час навчання у початковій школі протягом 3 років з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання на час літніх канікул, а саме з 01 до 14 серпня щорічно.
Надано ОСОБА_1 дозвіл на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_2 
Надано ОСОБА_1 дозвіл на отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 .
У задоволенні позовів ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає  інтересам дитини.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а саме, ОСОБА_2 не довів 
обставин, визначених чинним законодавством, які б дали підстави для відібрання дитини від її матері, а також незаконність вивезення та утримання дитини за кордоном.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, враховуючи інтереси дитини, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для надання ОСОБА_1 дозволу на тимчасовий виїзд за межі України з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька - ОСОБА_2 .
Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, у зв`язку з їх недоведеністю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити його позовні вимоги.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду визначено місце проживання дитини з матір`ю, однак це не дає їй права одноосібно змінювати країну проживання дитини чи не повертати її до постійного місця проживання без погодження з батьком.
На позивача покладений обов`язок повернути дитину 02 грудня 2018 року, а відтак незаконно всупереч рішенню суду та батька дитина утримується у Французькій Республіці.
ОСОБА_1 не виконує рішення суду щодо забезпечення контакту батька з дитиною відповідно до визначеного порядку.
Дитина, всупереч волі батька, позбавлена можливості отримати середню освіту, яка є обов`язковою в Україні і рідною мовою.
Дії ОСОБА_1 щодо дитини є жорстокими, оскільки остання застосовує свій привілей, не забезпечуючи контакт дитини з батьком та іншими родичами, незаконно утримує дитину в умовах чужого для дитини культурного, мовного, родинного та соціального середовища, чинить економічне насильство, відмовляючись від отримання аліментів, які є власністю дитини, залишає дитину без його відома та погодження у невідомих осіб.
Вказував на те, що позов про повернення дитини спрямований не на відібрання дитини від матері, а повернення дитини - громадянки України на Батьківщину та в жодному разі не може тлумачитись як таке, що суперечить її інтересам.
При цьому мати дитини та її сім`я не позбавлені права проживати в Україні з належними умовами. 
Суди не врахували, що поки дитина не буде повернута на виконання рішення суду, суд не вправі вирішувати жодні питання про надання дозволу на виїзд дитини, якої фактично в Україні немає і яка незаконно утримується в іншій державі.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 серпня 2011 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова 19 березня 2013 року, від якого сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 .
 
На підставі рішень Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року та від 04 червня 2013 року ОСОБА_2 сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі ј частини всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та сплачував додаткові витрати на дитину в розмірі 300 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, місце проживання малолітньої ОСОБА_3 визначено з її матір`ю - ОСОБА_1 за місцем проживання останньої.
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року ОСОБА_2 встановлено графік побачень з донькою ОСОБА_3 , який у подальшому в цій частині був змінений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року.
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 . 
Надано дозвіл ОСОБА_1 , на тимчасовий виїзд за межі України до Французької республіки, Республіки Польща, Федеративної республіки Німеччина, Турецької республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , терміном на три роки з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.
Надано дозвіл ОСОБА_1 , на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_2 . 
Надано дозвіл ОСОБА_1 на отримання віз Французької республіки, Республіки Польща, Турецької республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет на ім`я ОСОБА_3 , без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено ОСОБА_2 графік побачень з донькою ОСОБА_3 , які здійснювати в присутності матері ОСОБА_1 виключно в громадських місцях:
у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року:
- першу та третю суботу місяця з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.;
- другу та четверту неділю місяця з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.;
- щосереди з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.;
у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року:
- першу та третю суботу місяця з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.;
- другу та четверту неділю місяця з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.;
- щосереди з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.;
щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.
 
Згідно з листом адміністрації Державної прикордонної служби України               від 04 грудня 2018 року малолітня ОСОБА_3 перетнула державний кордон України в напрямку країн Шенгенської зони 20 грудня 2015 року, після чого в Україну не поверталась.
 
Також установлено, що дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю в складі нової сім`ї - вітчима ОСОБА_4 та сестри ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Французькій Республіці за адресою: АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_1 має право на проживання та працю у Французькій Республіці як член сім`ї громадянина Франції, свого чоловіка ОСОБА_4 , тобто має статус резидента Франції у відповідності до посвідки на проживання НОМЕР_1, офіційно працевлаштована на роботі згідно трудового договору                              від 11 вересня 2018 року на невизначений час.
 
За час проживання у Французькій Республіці малолітня ОСОБА_3 відвідувала заняття у дошкільному закладі ім. Генерала Брюне, проявила неабияку старанність, її мотивація та здібності дозволили їй відразу ж влитись у шкільне середовище, в результаті чого вона швидко прогресувала у вивчення французької мови, а також легко засвоювала всі інші навчальні дисципліни. З 2017 року ОСОБА_3 зараховано до закладу початкової освіти, де вона навчається на постійній основі на підготовчих курсах базового навчального циклу. Шкільний рівень ОСОБА_3 добрий. Відвідує різні гуртки, бере активну участь у діяльності української громади у Франції, присутня на різноманітних українських культурних заходах. 
 
Згідно з висновком Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 08 квітня 2019 року адміністрація як орган опіки та піклування дійшла висновку про відсутність підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки ОСОБА_1 не виконала рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року. Крім того, прийшла до висновку про відсутність підстав про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, а також про відсутність повноважень надавати висновки щодо повернення дитини, яка незаконно утримується на території іноземної держави.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів
 
За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
 
Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок.
 
У справі, що переглядається, установлено, що дитина проживає з матір`ю (рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з матір`ю за місцем проживання останньої), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.
 
ОСОБА_2 не довів та суди не встановили обставин, визначених чинним законодавством, які б дали підстави для відібрання дитини від її матері, а тому правильно відмовили у задоволенні цих вимог.
 
Також суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, оскільки дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів за позовом батька.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання
 
Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України).
 
У справі, що переглядається, установлено, що саме з матір`ю визначено місце проживання дитини рішенням Личаківського районного суду м. Львова             від 06 лютого 2014 року (яке набрало законної сили), переміщення дитини за кордон відбулося згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року, тобто на законних підставах.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини.
 
Щодо доводів касаційної скарги щодо забезпечення контакту батька з дитиною
 
Частиною 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року проголошено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основні особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Пунктом 2 статті 10 Конвенції передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особливі відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишити будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишити будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
 
У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.
 
Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
 
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.
 
ОСОБА_2 не довів вчинення перешкод у контакті з дитиною та те, що саме в найвищих інтересах дитини буде повернення її батькові, врахувавши інтереси дитини.
 
Колегія суддів вважає, що вкрай несприятливими наслідками для дитини буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв`язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до статті 16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми не позбавлений можливості брати таку участь під час тимчасового проживання дитини за кодоном.
 
Щодо позовних вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька та надання дозволу на отримання віз на ім`я дитини без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька
 
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
 
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року                          № 475/97-ВР.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
 
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява        № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
 
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
 
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження            № 14-244цс18.
 
Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; та урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Французькій Республіці, де вона зарахована на навчання, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди правильно виходили з наявності правових підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Французької Республіки, що  відповідатиме найкращим інтересам дитини.
 
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. 
 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
 
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
 
Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
 
Разом із тим, надаючи позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з малолітньою дитиною без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не зазначив період, на який надається такий дозвіл, а саме не визначив його початок й закінчення.
 
Крім того, установивши обставини щодо проживання та навчання дитини у Французькій Республіці, суд не навів мотивів надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет.
 
За таких обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька та, відповідно, про надання дозволу на отримання віз на ім`я дитини без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька не можна визнати законними та обґрунтованими.
 
Щодо надання дозволу на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька
 
Згідно з підпунктом 2 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня               2014 року № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.
 
Отже, чинним законодавством не передбачено надання згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини, за таких обставин відсутні підстави для скасування судових рішень в частині вирішення вказаних вимог ОСОБА_1 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
За викладених обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на отримання віз на ім`я дитини без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 19 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року  в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на отримання віз на ім`я дитини без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
В іншій частині рішення Личаківського районного суду міста Львова                   від 19 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду                     від 08 липня 2019 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | Б. І. Гулько     І. А. Воробйова     Г. В. Кривцова     Р. А. Лідовець