Справа № 461/9270/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/3791/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2020 року  м.Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів:Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,
секретаря: Цапа П.М.,
з участю: представника апелянта ОСОБА_1 - (адвоката) Оприск Л.Є.,
представника відповідачки - ОСОБА_2 - адвоката Малишака А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання зобов`язань за договором позики припиненими,-

в с т а н о в и в :

05 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 15 червня 2010 року в загальному розмірі 15 011 294,00 грн., з яких: сума основного боргу - 8 022 000,00 грн., сума процентів від суми позики - 5 775 840,00 грн., 3% річних - 1 213 454,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15 червня 2010 року він уклав договір позики з ОСОБА_4 на суму 2 635 000,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становило 250 000,00 євро. В подальшому у цей договір за угодою сторін вносилися зміни щодо сплати відсотків за несвоєчасне повернення грошових коштів. Однак, станом на 05 грудня 2018 року грошові кошти за договором позики позивачу не повернуті. Вважає, що відповідачами грубо порушені норми Цивільного кодексу України, а відтак останні зобов`язані повернути йому суму основного боргу 8 022 000,00 гривень та передбачену договором суму процентів 5 775 840,00 гривень. Крім того, оскільки боржники прострочили виконання грошового зобов`язання, вони повинні відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити три відсотки річних від простроченої суми яка становить 1 213 454,00 грн. Загальна сума заборгованості за вказаним договором складає 15 011 294,00 грн. Просив врахувати, що ним було змінене прізвище з  ОСОБА_5  на ОСОБА_1  
22 січня 2019 року до Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання договору позики припиненим. 
В обґрунтування зустрічної позовної заяви, позивачі за зустрічним позовом зазначили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були повернути грошові кошти відповідачу за зустрічним позовом у повному обсязі, про що свідчать письмові документи, підписані позикодавцем ОСОБА_1 . Крім того, просили врахувати, що для погашення боргу ними була продана квартира за адресою: АДРЕСА_1 за безпосередньої участі відповідача за зустрічним позовом і йому було передано 174 000,00 євро у присутності покупців квартири гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , нотаріуса Вишинської О.М., маклера ОСОБА_10 . Однак, на наступний день відповідач за зустрічним позовом заявив, що ним отримано лише 150 000,00 євро про що він зазначив у письмовому документі у вигляді таблиці. Вважали, що сума заборгованості за договором позики станом на 04 січня 2013 року складала 206 270,00 євро, сума процентів за час фактичного користування грошовими коштами за період з січня по березень 2013 року 6188,1 євро (206 270,00 х 1% /100 х 3 місяці користування), загальна сума 212 458,1 євро. В подальшому, 10 квітня 2013 року за рахунок коштів від продажу квартири відповідачу була повернута сума 174 000,00 євро. Залишок склав 38 458,1 євро. 05 січня 2016 року також було передано відповідачу за зустрічним позовом 50 000,00 євро як останній платіж в межах досягнутих домовленостей про повне припинення боргових відносин. Таким чином, просили визнати зобов`язання за договором позики припиненими у зв`язку з його повним виконанням.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова  від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних - задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики у розмірі 6270,00 євро, проценти за користування позикою у сумі 562,70 євро, три проценти річних у сумі 571,44 євро, всього - 7404,14 євро, що станом на 23 жовтня 2019 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 204072 (двісті чотири тисячі сімдесят дві) грн 91 коп.
В решті вимог позову - відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання зобов`язань за договором позики припиненими - відмовлено повністю.
Стягнуто з солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору у сумі 119 (сто дев`ятнадцять) грн.. 76 коп..
Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . 
Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню частково в частині відмови в задоволенні первісного позову і просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в частині незадоволених вимог первісного позову, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.
Зокрема, вважає, що незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду від 23 жовтня 2019 року полягає в наступному.
По-перше, письмові документи у формі таблиць, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_4 обґрунтовують повернення коштів за договором позики є неналежними доказами, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, зазначає, що договір позики не укладався у валюті євро, що підтверджується договором позики від 15.06.2010 року зі змінами від 24.09.2013 року, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 635 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору є еквівалентом 250 000,00 євро. З огляду на наведене, висновок суду про укладення договору позики у валюті євро є необгрунтовним, оскільки в договорі позики відсутня умова повернення позики в валюті євро.
По-друге, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не можуть братись до уваги, оскільки є суперечливими та спростовуються наявними письмовими доказами.
По-третє, апелянт покликається на те, що подання ОСОБА_1 заяви про зняття заборони на відчуження квартири нотаріусу ОСОБА_12 жодним чином не пов`язане з отриманням ним будь-яких коштів, зокрема тих коштів, які передавались 10.04.2013 року за договором купівлі-продажу квартири продавцю ОСОБА_4 
По-четверте, судом не взято до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що відсутність письмової заяви позикодавця з його нотаріально засвідченим підписом свідчить про неповернення Богуцькою ОСОБА_13 та ОСОБА_4 боргу за договором позики, оскільки п. 6 Договору позики визначено, що факт повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою, підпис на якій підтверджується нотаріально.
По-п`яте, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено ч. 1 ст. 89 ЦПК України та п. 6,7 ст. 93 ЦПК України, оскільки суд при розгляді справи не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, не з`ясував усіх юридично значущих обставин та наданих доказів. Вважає, що суд за відсутності письмової заяви відповідачів про відмову від надання письмової відповіді на поставлені запитання відмовив у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом про письмове опитування учасників справи як свідків, що є порушенням ст. 93 ЦПК України.
06 лютого 2020 року представника ОСОБА_2 - адвоката Богуцького О.Ю. подав відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_14 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження погашення сум в рахунок заборгованості за договором позики ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подано суду письмові документи: таблиці та розписку від 05 січня 2016 року. Письмові документи у вигляді таблиці є належними та допустимими доказами повернення грошових коштів за договором позики, оскільки на них зазначено прізвище, дата, міститься підпис позивача, який ним не оспорювався, хоча суд роз`яснював представникові позивача за первісним позовом право на звернення з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, у вказаних документах чітко вбачається колонка з сумами грошових коштів, які зазначено як «повернуто», що виключає подвійне трактування. Розписка від 05 січня 2016 року містить запис від імені ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 05 січня 2016 року грошових коштів у еквіваленті 50 000,00 євро як часткове повернення позики згідно з договором від 15 червня 2010 року (із змінами та доповненнями). Таким чином, суд першої інстанції вважав, що зазначеними засобами доказування відповідачі за первісним позовом довели часткове повернення сум коштів за договором позики, а тому посилання ОСОБА_1 на відсутність нотаріально посвідченої заяви про погашення боргу не спростовує встановлених судом фактів.
Крім того, вирішуючи питання сплати відсотків за договором позики суд керувався правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9619/12 від 28 березня 2018 року. Відтак, оскільки представник відповідачів за первісним позовом зробив заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності по відсотках, суд стягнув проценти виключно за грудень 2015 року (дата звернення до суду з первісним позовом 05 грудня 2018 року; строк дії договору до 31 грудня 2015 року).
Одночасно, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд виходив з того, що відповідачами за первісним позовом обов`язок щодо повного повернення грошових коштів за договором позики не виконаний і станом на момент звернення до суду із зустрічним позовом (22 січня 2019 року) та день ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість за договором позики складає 6270,00 євро. Відтак, в силу норм цивільного законодавства належного виконання умов договору позики не відбулося, а відтак відсутні правові підстави для визнання зобов`язання припиненим з цих підстав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно умов якого останній як позичальник отримав 692 835,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору є еквівалентом 71 500,00 євро. Зазначену суму ОСОБА_4 зобов`язався повернути у строк до 01 липня 2012 року (а.с.5-6).
24 вересня 2010 року до договору позики були внесені зміни щодо збільшення суми позики до 2 635 000,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 250 000,00 євро, та дати повернення грошових коштів, а саме до 31 грудня 2015 року (а.с.7-8).
04 січня 2013 року сторони змінили пункт 3 вищезазначеного договору, передбачивши, що за час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю один процент від суми залишку коштів (а.с. 9-10).
Згідно з письмовими заявами від 15 червня 2010 року, 24 вересня 2010 року, 04 січня 2013 року (а.с.10-17), відповідач ОСОБА_2 як дружина позичальника зазначила, що отримання позики відповідає інтересам їх сім`ї (шлюб між відповідачами за первісним позовом був укладений 04 квітня 2002 року).
24 вересня 2010 року був укладений договір іпотеки на забезпечення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 , що випливають з договору позики. Іпотекодавцем виступав ОСОБА_4 , а предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1 (а.с.56-59).
Згідно із заявою від 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на зняття заборони відчуження та вилучення запису з реєстру іпотек, що були зареєстровані на підставі договору іпотеки (а.с.61).
Відповідно до даних договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 62-69).
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до змісту статті 545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Відповідно до п. 6 договору позики від 15 червня 2010 року, за домовленістю сторін, факт повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою Позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачами за первісним позовом на підтвердження виконання зобов`язань за договором позики долучено до матеріалів справи оригінали наступних письмових документів: письмовий документ, який підтверджує повернення ОСОБА_1 04 січня 2013 року грошових коштів у сумі 43 730,00 євро (а.с. 236); письмовий документ, який підтверджує повернення ОСОБА_1 11 квітня 2013 року грошових коштів у сумі 150 000,00 євро (а.с. 235).
Колегія суддів, оглянувши вказані письмові документи погоджується із висновками суду першої інстанції про належність та допустимість даних письмових документів як доказів повернення грошових коштів, оскільки вказані документи містять дату, прізвище та ініціали ОСОБА_1 , його особистий підпис, який ним не оспорювався (з матеріалів справи вбачається, що позивачем не заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи), у таблицях чітко вбачається колонка з сумами повернення грошових коштів (колонка «повернуто»), що виключає подвійне трактування. Факт оформлення вказаних документів за результатами часткового повернення грошових коштів підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_11 , яка підтвердила, що ОСОБА_1 за результатами повернення грошових коштів за договором позики власноручно видавались та підписувались вказані письмові документи.
Позивачем за первісним позовом жодними доказами не спростовано достовірність оригіналів вказаних письмових документів, не надано суду жодних інших документів, які б доводили обставини, що розписки у формі таблиць стосуються інших договірних відносин, які існували чи могли б існувати на момент оформлення таких документів між учасниками цього спору.
Показаннями свідка ОСОБА_11 також підтверджується факт отримання ОСОБА_1  грошових коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_6 як часткового виконання зобов`язань за договором позики саме у валюті євро, що не суперечить чинному законодавству України.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в межах якої зазначається про отримання ним 05 січня 2016 року від боржників грошових коштів у сумі 50 000,00 євро на підставі розписки від 05 січня 2016 року.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що отримавши 05 січня 2016 року від боржників грошові кошти у валюті євро, ОСОБА_1 фактично прийняв виконання зобов`язання саме у такій валюті, що не суперечить умовам договору позики від 15 червня 2010 року.
Крім того, з тексту вказаної розписки від 05 січня 2016 року(а.с.237) чітко вбачається, що грошові кошти у сумі 50 000,00 євро передавались боржниками ОСОБА_1 саме в якості часткового погашення заборгованості за договором позики від 15 червня 2010 року, а не передавались ОСОБА_1 як сума процентів за користування грошовими коштами за період з січня 2013 року по серпень 2014 року, як про це зазначає апелянт в апеляційній скарзі. 
Отже, прийнявши виконання зобов`язання та надавши боржникам власноручно написану розписку на суму 50 000,00 євро та письмові документи у формі таблиць на загальну суму еквівалентну 193 730,00 євро ОСОБА_1 фактично прийняв виконання зобов`язання від боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та підтвердив, що факт повернення грошових коштів за Договором позики може підтверджуватись за погодженням сторін не лише письмовою заявою Позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально.
Таким чином, твердження апелянта про те, що факт повернення грошових коштів має бути підтверджений виключно письмовою заявою Позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1  не заперечується факт отримання від ОСОБА_2  та ОСОБА_4  грошових коштів у сумі еквівалентній 50 000,00 євро згідно письмової розписки від 05 січня 2016 року.(а.с.237)  
Матеріалами справи також підтверджується, що саме за згодою ОСОБА_1 як іпотекодержателя були здійснені певні процесуальні дії для зняття заборон відчуження для продажу квартири, яка була предметом іпотеки, що підтверджує позицію відповідачів за первинним позовом, щодо передачі грошових коштів від реалізації предмета іпотеки ОСОБА_1 для погашення боргу, оскільки договір купівлі-продажу квартири був здійснений 10 квітня 2013 року, а письмовий документ у формі таблиці (а.с. 235) на суму 150 000,00 євро був наданий відповідачам за первісним позовом 11 квітня 2013 року.
Твердження апелянта в частині наявності суперечностей у показаннях свідків не заслуговують на увагу, оскільки факт повернення грошових коштів за договором позики підтверджується саме оригіналами письмових документів, які наявні в матеріалах справи та не спростовані позивачем за первісним позовом, а судом першої інстанції надано їм належну правову оцінку. 
З огляду на наведене, матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідачів за первісним позовом за договором позики складає 6270,00 євро (250 000,00 євро - 43 730,00 євро - 150 000,00 євро -  50 000,00 євро = 6270,00 євро).
Перевіряючи вимогу позивача за первісним позовом в частині стягнення процентів за користування позикою за період січня 2013 року по грудень 2018 року колегія суддів виходить з такого.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач за первісним позовом просив стягнути з відповідачів за первісним позовом суму процентів за час фактичного користування грошовими коштами, яка становить 5 775 840,00 грн. (з розрахунку, що з січня 2013 р. по грудень 2018 р. пройшло 72 місяці, а 1% від залишку коштів становить 80 220,00 грн.).
За умовами договору №2 від 04 січня 2013 року про внесення змін до основного договору позики від 15 червня 2010 року, сторони погодили, що за час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю один процент від суми залишку коштів (а.с. 9-10) до повного повернення грошових коштів, а саме до 31 грудня 2015 року (а.с.7-8).
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
З огляду на наведене, право ОСОБА_1 нараховувати передбачені Договором позики проценти припинилось після спливу строку повернення позики - тобто після 31 грудня 2015 р.
Крім того, як вже було зазначено вище, поряд з установленням строку дії Договору позики (31 грудня 2015 року) сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів до 10 числа кожного місяця), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі Договору позики.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно ч.3 ст. 254 ЦКУ, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.
Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦКУ, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 та 5 ст. 261 ЦКУ, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Таким чином, оскільки умовами договору позики передбачені окремі самостійні зобов`язання (сплатити основну суму позики до 31 грудня 2015 р. та сплачувати щомісячні платежі до 10 числа кожного місяця), які деталізують обов`язок боржника ОСОБА_4 повернути весь борг до 31 грудня 2015 р. та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання таких обов`язків, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Ураховуючи, що за умовами договору позики сплата процентів мала здійснюватись відповідачами за первісним позовом до десятого числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання останнім кожного із цих зобов`язань.
Вказана позиція підтверджується також висновком, зробленим колегією суддів Верховного суду України у своєму рішенні від 09 березня 2014 року у справі №6-20цс14.
Таким чином, з врахуванням того, що представником ОСОБА_2 - ОСОБА_16 зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 50), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення процентів за договором позики виключно за грудень 2015 року (дата звернення до суду з первісним позовом 05 грудня 2018 року; строк дії договору до 31 грудня 2015 року) у наступній сумі: 56 270,00 євро (сума заборгованості) х 1% = 562,70 євро.
Щодо тверджень апелянта в частині порушення судом п. 6,7 ст. 93 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики та стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву в межах якого подано клопотання про письмове опитування відповідачів за первісним позовом в порядку ст. 93 ЦПК України, однак, вказане клопотання було відхилено судом першої інстанції. (а.с.135-140)
Як вбачається з матеріалів справи, питання, які були зазначені у клопотанні про письмове опитування свідків (в межах відзиву на зустрічну позовну заяву) не стосувались предмету доказування, оскільки питання ОСОБА_1 зводились до тверджень, що грошові кошти отримані у позику від останнього були використані для реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_2 , який використовується як швейна майстерня, для купівлі швейного обладнання та для придбання житлового будинку по АДРЕСА_3 .(а.с.139-140)
З огляду на те, що договір позики (зі змінами та доповненнями), який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не містить положень щодо цільового використання коштів, які є предметом Договору позики та не містить положень про те, що вказані кошти будуть використовуватись саме для реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_2 , придбання швейного обладнання чи придбання житлового будинку по АДРЕСА_3 , як про це зазначає ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання про письмове опитування учасників справи як свідків, оскільки відомості стосовно нерухомого майна, яке належить відповідачам за первісним позовом чи сину відповідачки за первісним позовом - ОСОБА_15 , джерел походження коштів на придбання нерухомого майна, інформації щодо відчуження будь-якого майна відповідачів за первісним позовом чи будь-яка інша інформація щодо цього майна не стосується обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.
Таким чином, для позивача, в силу вимог ст. 174 ЦПК України такою заявою по суті справи є - позовна заява.
Отже, позивач звернувся із заявою про письмове опитування відповідачів за первісним позовом як свідків з порушенням порядку, встановленого ч. 1 ст. 93 ЦПК України, тобто після подання позовної заяви, з огляду що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання.
Твердження апелянта щодо відчуження відповідачами за первісним позовом всього належного їм нерухомого майна у 2013-2018 роках виключно з метою унеможливити примусове виконання рішення суду про повернення ОСОБА_1 боргу за договором позики, колегія суддів вважає безпідставними із врахуванням наступного.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Жодних судових рішень про визнання недійсними правочинів щодо майна боржників апелянтом до матеріалів справи не долучено. Відтак, твердження апелянта щодо вчинення будь-яких правочинів з майном боржників саме з метою ухилення від виконання ними своїх зобов`язань за договором позики не заслуговують на увагу та не стосуються предмета доказування.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                        О.М.Ванівський
Судді:                                                        Н.П. Крайник 
О.Я.Мельничук