Номер провадження: 22-ц/813/1340/20 
Номер справи місцевого суду: 520/16945/15-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
16 грудня 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18 лютого 2005 року АКБ «Правекс Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк») і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №25156-003\05Р, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 23 000 долари США на споживчі потреби. 
Кредит надавався позичальнику на строк до 18 лютого 2025 року зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних за користування кредитними коштами. Повертати кредитні кошти ОСОБА_1 зобов`язалась рівними частками щомісяця в сумі 96 доларів США до 10 числа кожного місця. Відсотки за користування кредитом також належало сплачувати щомісяця до 10 числа.
Банк стверджує, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому станом на 17 червня 2015 року у неї утворилась заборгованість за кредитом в сумі 17 471 доларів США, за процентами 3 626 доларів США.
На підставі зазначеного ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулось до суду із вказаним позовом та просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав. 
Представник відповідача позов не визнав, зазначив, що сума позову не є доведеною, тому як позивач ні в позові, ні в поясненнях не зазначив, з якого саме періоду (дати) у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитом. З наданого до позову розрахунку вбачається, що заборгованість за користуванням кредитними коштами (тіла та відсотків) виникала в різні періоди. З цього розрахунку не зрозуміло, з яких сум та у які періоди склалась заборгованість за тілом кредиту та за відсотками. Оскільки ОСОБА_1 разом із запереченнями на позов надала заяву про застосування строків позовної давності до вимог банку, відсутність належних розрахунків не надає можливості визначитися з строками застосування позовної давності. Так з вересня 2009 року у Кредитора виникло право звернутися до суду в межах строків позовної давності з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим на той момент грошовим коштам. Банк звернувся до суду з таким позовом в грудні 2015 року, тобто з порушенням строків позовної давності.
Окрім того, відповідач стверджує, що станом на вересень 2009 року вона не мала боргу ні по поверненню кредитних коштів, ні по сплаті відсотків за користування кредитом. У період з дня отримання кредиту і до вересня 2009 року ОСОБА_1 сплатила Банку на погашення кредиту і відсотків 24 045 доларів США, а в період з 03 січня 2013 року по 12 червня 2014 року – 3 900 доларів США, а всього відповідачка сплатила Банку на виконання умов кредитного договору – 27 945 доларів США. Сукупна вартість кредиту до договору не розраховувалась, графік платежів, що має бути невід`ємною частиною договору не укладався, що позбавляє відповідача можливості спростувати розрахунки банку повністю.
Також ОСОБА_1 надала розрахунок суми заборгованості за кредитом і за відсотками за період з 10 грудня 2012 року по 10 грудня 2015 року (останні три роки до дня звернення з позовом до суду), яка складає 7 998 доларів США. З урахуванням суми, сплаченої вже в цей період ОСОБА_1 3 900 доларів США, сума боргу складає 7 998 доларів США – 3 900 доларів США + 245,04 доларів США (сума фактичної заборгованості за черговим платежем) = 4 343,04 доларів США. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти сплати цієї суми боргу позивачу.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №25156-003\05Р від 18.02.2005р. в сумі 122 900,21 гривень, що дорівнює 4 343,04 доларів США, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 229 гривень.
В іншій частині позов залишено без задоволення.
У апеляційній скарзі ПАТ КБ «Правекс-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення позовних вимог без задоволення, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подання відзиву відповідач не скористався.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_1 представляє її довірена особа.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки (пункти 1 та 3 частини 1 статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 2005 року АКБ «Правекс Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк») і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №25156-003\05Р на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошових коштів на суму 23 000 долари США. При укладанні договору сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: мети, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способів забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткової ставки; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір сторони уклали в письмовій формі. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Відповідно до положень п. 9.7 Кредитного договору, у разі невиконання позичальником умов п. 6.1.14 договору, строк користування грошовими коштами, вказаний в п. 1.2 договору, припиняється достроково на 10-й день припинення строку дії договору страхування або зміни його умов з вини позичальника.
Пункт 6.1.14 договору передбачає обов`язкове страхування майна, яке передане в іпотеку банку згідно п. 3.1 договору шляхом укладення до 18-го лютого кожного року договорів страхування зі страховими компаніями, визначеними банком, а також письмово узгоджувати умови Договору страхування.
Відповідачем договір страхування укладався тричі – 2005 - 2007 роках. Строк дії останнього договору страхування закінчився 17 лютого 2008 року. Враховуючи, що за умовами кредитного договору всі договори страхування повинні були узгоджуватись із кредитором, Банк був обізнаний, що з 17 лютого 2008 року договір страхування відсутній, та відповідно і про дострокове (з 01.03.2009 року) припинення строку користування грошовими коштами, що вказаний в п. 1.2 кредитного договору. 
Відповідно до положень п. 4.4. кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що у разі виникнення у позичальника прострочки по погашенню заборгованості за кредитом і сплаті відсотків за користування грошовими коштами більше, ніж 10 календарних днів, строк користування грошовими коштами припиняється на 11-й день прострочки, про що банк має повідомити позичальника.
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, позичальник в серпні 2009 року допустила прострочення зобов`язань по сплаті чергових платежів на користь банку більш ніж на 10 календарних днів, користування кредитними коштами припинилося на 11-й день. В даному випадку в самостійних незалежних від себе ситуаціях, які передбачені п. п. 4.4. та 6.1.14 договору користування кредитними коштами припинилося з вересня 2009 року в силу положень самого договору, а тому боржник з цього моменту вважається таким, що юридично більше не користується грошовими коштами. 
Кредитним договором передбачено нарахування та сплату відсотків саме за користування кредитними коштами. У зв`язку з тим, що з вказаного вище періоду позичальник вважається таким, що не користується кредитними коштами, тому на такого позичальника не повинні нараховуватися відсотки, тим більше підвищені за користування кредитом, навіть якщо він продовжує користуватись кредитними коштами фактично. В такому випадку банк мав право своєчасно в межах строку позовної давності звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, які виникли станом на вересень – жовтень 2009 року за наслідками припинення користування грошовими коштами відповідно до умов договору.
Окрім цього, відповідно до п. 6.1.7 договору, у разі виникнення подій, зазначених, зокрема, в п. п. 4.4. та 9.7 Договору, позичальник зобов`язується достроково погасити заборгованість за кредитом і відсоткам в повному обсязі, а також сплатити пеню та штраф. 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Судом першої інстанції встановлено, що у пункті 4.4 кредитного договору визначено умови, за яких змінюється строк виконання основного зобов`язання, виникає у позичальника обов`язок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. 
При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому. 
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-190цс14 від 21 січня 2015 року).
Так, відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язалась повертати кредитні кошти рівними частинами щомісяця до 10 числа кожного місяця, так само й відсотки за користування кредитом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач допустила прострочення зобов`язання по сплаті чергових платежів банку у серпні 2009 року.
Даних про вимогу банку повернути кредит достроково матеріали справи не містять, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу у грудні 2015 року.
Враховуючи, що сторони у договорі погодили умови настання обов`язку дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, доводи апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню. 
Відповідно до п. 4.1, 4.2 Договору позичальник зобов`язався повертати кредитні кошти рівними частками в сумі 96 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця і в цей же термін сплачувати відсотки за користування кредитом. Таким чином, за період з 10.12.2012р. по 10.12.2015р. позичальник зобов`язана сплатити заборгованість за договором кредиту. Оскільки графік повернення кредиту у договорі не наведений, суд першої інстанції правомірно виходив з розрахунків суми відсотків, наведених у висновку експерта №17-7009\7010 від 23.04.2018р.. Щомісячний платіж, який включає в собі тіло та відсотки помножується на 36 місяців (з 10.12.2012р. по 10.12.2015р.) = 7 998 доларів США + сума фактичної заборгованості за черговим платежем, який утворився станом на 01.12.2012р. в розмірі 245,04 доларів США – 3 900 доларів США (сплачені ОСОБА_1 з 04.01.2013р. по 12.06.2014р.) = 4 343,04 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 122 900,21 гривень.
Позивач у своїй апеляційній скарзі не спростував розрахунку заборгованості відповідача, не надав свого детального розрахунку, а усі доводи апеляційної скарги в цій частині виражаються лише у незгоді із таким розрахунком. 
Інші докази та обставини, на які посилається представник ПАТ КБ «Правекс-Банк» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 12 лютого 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький  

                                                                                                                   А.І. Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М. Черевко