КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           Апеляційне провадження № 22-ц/824/865/2020
                                                                                                                                               Справа № 755/3226/19
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
22 січня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Катющенко В.П., постановлену в м. Київ 12 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи головний державний виконавець Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких Олексій Олександрович, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про визнання дій державного виконавця неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про накладання арешту,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та скасування постанов виконавчого провадження. Скаргу мотивовано тим, що 02 листопада 2017 року ПАТ «НАСК «Оранта» подано на виконання до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва дублікат виконавчого листа № 2-217 від 31 травня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «Оранта» суми грошових коштів у розмірі 41056 грн. 03 листопада 2017 року постановою головного державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 55048489 з примусового виконання дубліката виконавчого листа, а постановою від 06 листопада 2017 року - накладено арешт на все майно боржника. 17 листопада 2018 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення дубліката виконавчого листа стягувану. Вважав дії головного державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на все майно боржника неправомірними, з огляду на порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, враховуючи, що виконавчий лист впродовж трьох років повторно пред`явлено не було; порушення вимог щодо місця відкриття виконавчого провадження, яке не відповідає адресі реєстрації боржника, не є місцем його проживання, перебування, місцем роботи або місцезнаходженням майна; крім того, державним виконавцем не було направлено копії постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою боржника. Просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Диких О.О. щодо відкриття виконавчого провадження № 55048489 та накладення арешту на все майно боржника; постанови  від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55048489 та від 06 листопада 2017 року про накладення арешту на все майно боржника - скасувати.  
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Диких О.О. щодо відкриття виконавчого провадження № 55048489 та накладення арешту на все майно боржника; скасовано постанови головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Диких О.О. від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55048489 та від 06 листопада 2017 року про накладення арешту на все майно боржника.  
 
Стягувач ПАТ «НАСК «Оранта», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що при постановленні ухвали судом не взято до уваги, що отримання дублікату виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження ПАТ «НАСК «Оранта» ініціювало виключно за зверненнями та заявою боржника.
Зазначав, що судом невірно застосовано ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», в якій наголошено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в ч. 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. 
Так, судом було встановлено, що трирічний строк пред`явлення дублікату виконавчого листа слід рахувати з 17 листопада 2010 року, тобто дати постановлення рішення Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 2-217/1-2010 щодо стягнення з ОСОБА_1 суми боргу, з урахуванням дати постанови державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби про повернення виконавчого документа стягувачу 24 червня 2014 року. Вважав, що дублікат виконавчого листа виданий на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року, тобто з урахуванням ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення дублікату виконавчого листа повинен рахуватися саме з дати ухвали від 26 квітня 2017 року, на виконання якої він виданий.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та скасування постанов, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження порушено вимоги ч. 1 ст. 12, п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки прийнято виконавчий документ до виконання із пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також вимоги ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки адреса АДРЕСА_1 , що була зазначена ОСОБА_1 у заяві до стягувача як адреса листування, не була належним чином встановлена державним виконавцем як місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна. Викладене також свідчить про порушення державним виконавцем вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо доведення до відома боржника постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження. 
 
Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року задоволено заяву ПАТ «НАСК «Оранта» про видачу дубліката виконавчого листа. Встановлено, що 02 червня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва прийняте рішення по цивільній справі № 2-217/1-2010, яким позовні вимоги ПАТ «НАСК «Оранта» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 40530,70 грн. та судові витрати, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2010 року рішення в цій частині залишено без змін. 09 березня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року, на теперішній час оригінал виконавчого листа втрачено. На підставі вищевикладеного ухвалено видати дублікати виконавчих листів на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року у справі № 2-217/1-2010 за позовом ПАТ «НАСК «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування (а. с. 76).
31 травня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «Оранта» 40530,70 грн. та судові витрати. Зазначено, що рішення набрало законної сили 17 листопада 2010 року, адреса боржника - АДРЕСА_2 , строк пред`явлення виконавчого листа - три роки (а. с. 6 - 7, 75).
02 листопада 2017 року ПАТ «НАСК «Оранта» звернулося до Печерського районного державної виконавчої служби м. Києва з заявою про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 2-217/1/2010 від 31 травня 2017 року (а. с. 5, 150).
Постановою головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких О.О. від 03 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 35048489 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 2-217/1/2010 від 31 травня 2017 року, зазначено адресу боржника АДРЕСА_1 (а. с. 8, 71).
Постановою того ж державного виконавця від 06 листопада 2017 року накладено арешт на майно, що належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 45662,60 грн., копію якої направлено супровідним листом від 06 листопада 2017 року на адресу боржника АДРЕСА_1 (а. с. 9, 144).
Постановою головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких О.О. від 17 липня 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 10, 111).
Згідно листа Солом`янського районного відділу держаної виконавчої служби м. Київ, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП № 26995392 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-217 від 09 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь НАСК «Оранта» боргу в розмірі 41056 грн. 13 червня 2011 року, керуючись ст. ст. 17, 19, 21, 25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24 червня 2014 року, керуючись п. 2 ст. 47 Закону, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а. с. 11 - 12).
В матеріалах справи на а. с. 77 знаходиться копія заяви від 01 лютого 2017 року, підписаної від імені ОСОБА_1 , на ім`я НАСК «Оранта» з проханням поновити у Державній виконавчій службі виконавче провадження з приводу нього як боржника по цивільній справі № 2-217/1-10, що необхідно йому для погашення заборгованості, закриття провадження та зняття арештів та заборон.
 
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
 
Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження)  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
 
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
 
Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що вперше виконавчий лист на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року у справі № 2-217/1-2010, яке набрало законної сили 17 листопада 2010 року, виданий 09 березня 2011 року.
 
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час видачі виконавчого листа 09 березня 2011 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови  органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом  року,  якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, 
встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання 
рішенням законної сили.
 
Статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час видачі виконавчого листа 09 березня 2011 року) передбачено, що строки пред`явлення  виконавчого документа до виконання перериваються: пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого 
документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа  стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
 
З урахуванням наведених вимог, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року у справі № 2-217/1-2010 набрало законної сили 17 листопада 2010 року, строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання розпочався 18 листопада 2010 року, був перерваний пред`явленням до виконання 13 червня 2011 року і після повернення виконавчого листа стягувачу 24 червня 2014 року закінчився 24 червня 2015 року.
 
При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, який набув чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. 
 
З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.
 
Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
 
Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15, провадження № 61-5664св19, і від 28 жовтня 2019 року у справі № 161/11814/18, провадження № 61-3249св19.
 
Таким чином, оскільки встановлений законом строк пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-217/1-2010 сплинув до набрання чинності цим законом, наведена ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року на такий виконавчий лист не поширюється.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.
 
Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази звернення стягувача ПАТ «НАСК «Оранта» до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і задоволення судом такої заяви.
 
Оскільки в подальшому після повернення виконавчого листа стягувачу ПАТ «НАСК «Оранта» із заявами про відкриття виконавчого провадження не зверталося до моменту видачі дублікату виконавчого листа 31 травня 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку, що встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є пропущеним, а отже державний виконавець повинен був повернути його стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» щодо строку пред`явлення виконавчих документів до виконання, та що з урахуванням ч. 2 цієї статті строк пред`явлення дублікату виконавчого листа повинен рахуватися саме з дати ухвали 26 квітня 2017 року, на виконання якої він виданий.
 
Так, в резолютивній частині ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року, якою задоволено заяву ПАТ «НАСК «Оранта» про видачу дублікату виконавчого листа, безпосередньо зазначено, що дублікат виконавчого листа видається на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2010 року, а отже строк пред`явлення виконавчого документа до виконання розпочинається з наступного дня після набрання законної сили саме цим рішенням, а не ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року.
 
Не мають правового значення та відхиляються судом доводи апеляційної скарги, що отримання дублікату виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження ПАТ «НАСК «Оранта» ініціювала виключно за зверненнями та заявою боржника, оскільки вимоги п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» є імперативними та не ставлять дії виконавця про повернення виконавчого листа, строк пред`явлення до виконання якого закінчився, в залежність від згоди на це боржника за виконавчим провадженням. 
 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо невідповідності дій державного виконавця положенням ч. 1 ст. 24, ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час відкриття виконавчого провадження) виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
 
Разом із тим, із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що незважаючи на зазначення у виконавчому листі адреси боржника - АДРЕСА_2 , яка територіально відноситься до Солом`янського району м. Києва і в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які докази, що місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться у Печерському районі м. Києва, виконавче провадження безпідставно відкрите у Печерському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ і копії постанов виконавчого провадження направлялися державним виконавцем за адресою АДРЕСА_1 без будь-яких правових підстав для цього, що унеможливлювало отримання боржником документів виконавчого провадження.
 
За таких обставин висновки суду першої інстанції про порушення державним виконавцем вимог ч. 1 ст. 24, ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» в частині місця виконання рішення та порядку надсилання документів виконавчого провадження є вірними і обґрунтованими і доводами апеляційної скарги в цій частині не спростовуються взагалі. 
 
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ мав бути повернутий стягувачу, однак всупереч наведених вимог закону на його виконання державним виконавцем відкрито виконавче провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність скасування постанови від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55048489 і прийняту в цьому ж виконавчому провадженні постанову від 06 листопада 2017 року про накладення арешту на все майно боржника.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвали суду першої інстанції постановлені із додержанням вимог закону і не можуть бути скасовані з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.