ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2020 р.           Справа№ 910/2827/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Гаврилюка  О.М.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Майданевича А.Г. 
 
секретар судового засідання Нікітенко А.В.
представники сторін: не з`явились;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 (повний текст складено 26.09.2019)
у справі № 910/2827/19 (суддя Мандриченко О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю  "Автокрай-Україна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловий комплекс Воздвиженка"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаних від корупційних та інших злочинів
про витребування майна з чужого незаконного володіння
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі №  910/2827/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення мотивовано тим, що майно, перераховане в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, (не має кольору, дату виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо), а тому, у розумінні ст. 184 Цивільного кодексу України, є замінним майном аналогічного виду. Позивачем не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації) можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається. Доводи позивача щодо виникнення у нього права власності на підставі договору купівлі-продажу є безпідставними, оскільки в силу приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У суду відсутні підстави достеменно вважати, що рухоме майно, яке було отримано позивачем на підставі договору оренди та товар, придбаний згідно із договором купівлі-продажу, є тотожним. В актах приймання-передачі до договору оренди визначено шифр, найменування, інвентарний номер, кількість та балансову вартість кожного об`єкта рухомого майна, тоді як у видаткових накладних до договору купівлі-продажу відомості щодо шифру та інвентарного номеру товару відсутні, що фактично унеможливлює ототожнення речей, які були предметом оренди та товару за договором купівлі-продажу.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі № 910/2827/19 повністю, прийняти нове рішення по суті справи № 910/2827/19, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
На думку скаржника, що судом першої інстанції не враховано факт індивідуалізації (виокремлення) інвентаризаційних номерів якими об`єкти відмічені в натурі (шляхом наклеювання відповідного номеру або зазначення безпосередньо на об`єкті) та які зазначені навпроти кожного об`єкту рухомого майна в актах приймання-передачі основних засобів до договору оренди.
Також, скаржник вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що факт наявності у відповідача майна не підлягає доказуванню, оскільки визнавався сторонами.
Скаржник зазначає, що відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує щодо наявності витребуваного нами майна. Даний факт підтверджується наданими відповідачем суду актами інвентаризації (опису) майна, залишеного в приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Балтійська, 20, що були додані до відзиву на позовну заяву.
Скаржник вказує на те, що всі об`єкти рухомого майна, про витребування яких з чужого незаконного володіння просить суд позивач, спочатку орендувались ним, а потім були придбані з метою їх використання в господарській діяльності в якості основних засобів. Оскільки основними засобами є матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності, надання послуг, то такі основні засоби перебували на території фактичного місця ведення діяльності позивача, за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, де і користувались ним в повсякденній господарській діяльності.
Скаржник наголошує на тому, що майно зазначене у зведеній інформації до видаткової накладної № 9 від 22.01.2019, видаткової накладної № 20 від 18.02.2019 та актах інвентаризації (опису) майна, залишеного в приміщенні за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, наданих відповідачем - є ідентичними. Відповідач у своєму відзиві у своєму відзиві на позовну заяву лише зазначає, що у нього немає доказів підтвердження права власності від позивача на майно.
Скаржник зазначає, що враховуючи той факт, що з вересня 2018р. приміщення заблоковані представниками відповідача та, що не зважаючи на неодноразові звернення позивача з листами до ТОВ "ЖК Воздвиженка" й зі скаргами до органів поліції щодо не допуску до приміщень (докази таких звернень містяться в матеріалах справи), представники позивача так і не були допущені до об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, позивач об`єктивно позбавлений можливості надати суду будь-які інші додаткові докази перебування спірного рухомого майна на території вказаних об`єктів нерухомості.
Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2019 справу № 910/2827/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко  Б.О., Майданевич А.Г.
Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" відповідає вимогам статті 258 ГПК України, підстав для її повернення та відмови у відкритті апеляційного провадження не встановлено.
Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.
Суддя-доповідач доповів колегії суддів про закінчення проведення підготовчих дій та про необхідність призначення справи до розгляду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі №  910/2827/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Призначено справу до розгляду на 12.12.2019.
20.11.2019 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відзив прийнято в порядку ст. 263 ГПК України.
Відповідач зазначає про неналежність наданих скаржником доказів, а саме: копії договору суборенди нерухомого майна, копії акту приймання-передачі, додаткової угоди до договору суборенди, оскільки, на думку сторони, вони завірені неналежним чином. А тому відповідач не визнає факту тривалої оренди скаржником нерухомого майна за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20. 
Також відповідач зазначає, що об`єкт нерухомості було передано йому за договором управління, про що вчинено державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснено оголошення в газетах "Голос України», "Урядовий кур`єр» та надіслано повідомлення орендарям. Тобто скаржник був повідомлений про необхідність звільнення приміщень, однак не скористався таким правом.
Крім того, ТОВ "Житловий комплекс Воздвиженка» вказує, що під час укладення договору купівлі-продажу позивачем не було зазначено будь-якого опису, ознак та характеристик заявленого до повернення майна, що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації.
Відповідач також звертає увагу на корпоративну пов`язаність позивача та "групи компаній "АІС", на майно якої накладено арешт у межах кримінального провадження.
12.12.2019 до початку судового засідання від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що уповноважений представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" не зможе бути присутнім у судовому засіданні 12.12.2019, оскільки перебуває в терміновому відряджені до м. Полтави, про що стало відомо лише 11.12.2019. Представник скаржника адвокат Забродова М.Л. перебуває на лікарняному.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" про відкладення розгляду справи № 910/2827/19. Відкладено розгляд справи № 910/2827/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 на 14.01.2020.
Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності учасників справи.
Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач на підставі договору суборенди нерухомого майна № СУ/НА-01 від 29.12.2017, укладеного з ТОВ "Нові Авто", орендувало нерухоме майно за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, а саме нежитлові приміщення (Автосалон Рено) загальною площею 570,00 кв.м, нежитлова будівля "літ У", нежитлові приміщення (виробничо-складський комплекс (СТО) загальною площею 2 020,50 кв.м, нежитлові будівлі "літ.У", "літ. Т", навіс загальною площею 400,0 кв.м, асфальтований майданчик загальною площею 4 672,00 кв.м, загальна орендована площа складає 7 662,50 кв.м.
Між позивачем (орендар) та ТОВ "НД-Україна" (орендодавець) 01.06.2012 укладено договір оренди № НД/А005-52 від 01.06.2012, відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець  надає, а позивач приймає в платне користування майно, що оформляється актами прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору. В акті вказується найменування майна, кількість та вартість майна на день передачі в оренду.
На підставі актів приймання-передачі основних засобів, копії яких містяться у матеріалах справи, ТОВ "НД-Україна"  передало, а позивач прийняв матеріальні цінності згідно із договором оренди № НД/А005-52 від 01.06.2012.
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва у справі №  752/19045/17, провадження № 1-кс/752/3270/18 від 20.04.2018 в межах кримінального провадження № 12013110000001043 вирішено накласти арешти на об`єкти, які є речовими доказами у кримінальному провадженні, а саме: "Накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, заборонивши їх відчудження, розпорядження та користування, що належать на праві власності ТОВ "Компанія з управління активами "Будівельні проекти", що діє від свого імені та в інтересах і за рахунок активів пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду "Аквілон" (код ЄДРПОУ 34764782, код ЄДРІСІ 2331331, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6), а саме: 
- нежитлові будівлі літ. А, Б, З, І, Л, М, Р, загальною площею 21980,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446496080000, розташовані за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20;
- нежитлову будівлю офісно-торгівельного центру літ. Т, загальною площею 12429,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446477380000, розташовані за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20; 
- нежитлову торгівельно-виробничу будівлю літ. У, загальною площею 1964,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4464450800000, розташована за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20;
- будівлю виробничої майстерні літ. К, загальною площею 67,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446332280000, розташована за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20.
Передати арештовано майно Національному агентству (…) для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження та збереження їхньої економічної вартості."
Згідно із публічними доступними даними 27.04.2018 проведено державну реєстрацію обтяження об`єктів арештами та зазначено, що особою, в інтересах якої встановлено обтяження, є ГУ Національної поліції у м. Києві.
Відповідно до договору управління майном (активами) від 06.09.2018, зі змінами внесеними 11.09.2018 додатковим договором про внесення змін до договору управління майном (активами), укладеним між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Національне агентство) та відповідачем - Управителем та Акту приймання-передачі об`єкту нерухомого майна від 03.10.2018 Національне агентство передало, а Управитель прийняв об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю офісно-торгівельного центру літ. Т загальною площею 12 429,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446477380000 ринковою вартістю згідно зі звітом про оцінку 96 822 474,00 грн. та нежитлову торгівельно-виробничу будівлю літ. У, загальною площею 1964,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446445080000 ринковою вартістю згідно зі звітом про оцінку 15 302 519,00 грн., місцезнаходження: м. Київ, пров. Балтійський, буд. 20.
Згідно із публічно доступними даними 12.09.2018 проведено державну реєстрації права управління об`єктів на підставі договору управління і зазначено, що управителем є відповідач, Установником управління є Національне агентство.
Позивач зазначає, що починаючи з 27.09.2018 намагався вивезти належне йому майно з приміщень автосалону, однак, представники відповідача перешкоджали доступу до цих приміщень. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з листами про організацію допуску до приміщень, де залишилося майно, що на праві володіння належить позивачу з метою вивозу зазначеного рухомого майна, але останні залишилися без відповіді.
11.10.2018, 12.10.2018, 16.10.2018, 17.10.2018, 24.10.2018, 31.10.2018 представниками позивача складені акти про не допуск до офісних приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20.
В подальшому, 10.12.2018 між ТОВ "НД-України" та позивачем укладено договір купівлі-продажу основних засобів за № НД/П003-20, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого, продавець зобов`язується передати у власність позивачу, за договором покупцю, товар, а позивач зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору; асортимент, кількість та ціна товару визначається у специфікаціях (додатках), що є невід`ємною частиною цього договору.
Положеннями п.п. 2.2, 2.3 договору № НД/П003-20 купівлі-продажу передбачено, що місцем поставки товару є склад покупця за адресою: м. Київ, провулок Балтійський, 20. Товар фактично передано позивачу до моменту укладання цього договору, а факт приймання товару підтверджується підписанням сторонами цього договору. Акт приймання-передачі товару сторонами не складається.
У додатках № 1, № 2 до договору № НД/П003-20 сторонами затверджено специфікацію, в якій визначено перелік товару, його кількість та ціну.
Позивач, зокрема, листом від 05.10.2018 просив відповідача організувати безперешкодний доступ до приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, на час, необхідний для звільнення приміщень від товарно-матеріальних цінностей, обладнання СТО, запасних частин, тощо. До листа від 05.10.2018 було додано інвентаризаційну відомість майна станом на 22.08.2018, копії договорів суборенди №  СУ/НА-04 від 29.12.2017 та перелік співробітників ТОВ "Автокрай-Україна".
Як встановлено судом першої інстанції відповідно до видаткових накладних № 9 від 22.01.2019 та № 20 від 18.02.2019 про передачу товару, складених ТОВ "НД-Україна" та позивачем, згідно з якими передано товар на загальну суму 618 430,00 грн.
Однак, позивач зазначає, що підприємство намагалося вивезти належне йому майно з приміщення автосалону, СТО та інших приміщень. Однак, весь час мають місце перешкоди з боку представників відповідача, в зв`язку з чим він неодноразово звертався до відповідача з листами про організацію допуску до приміщень, де залишилося майно, що на праві володіння належить позивачу з метою вивозу зазначеного рухомого майна, але останні залишилися без відповіді та задоволення.           
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом розгляду є правовідносини, що склалися з договорів суборенди, управління майном та купівлі-продажу. Спір у справі стосується наявності підстав для витребування майна з володіння іншої особи.
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту. За змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 ГК України.
Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Позивач обрав способом захисту своїх прав витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання передати таке майно (активи, які, за твердженням скаржника, знаходяться в приміщеннях, на які накладено арешт у кримінальному провадженні). Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №  925/1265/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №  905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №  569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Суд першої інстанції правомірно вказав, що предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що, звертаючись з даним позовом, позивач мав надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, мав довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.
Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.
З матеріалів справи вбачається, що скаржник просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача рухоме майно, згідно з переліком у кількості 1056 одиниць та зобов`язати останнього передати йому зазначене майно.
Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов`язки.
Згідно зі ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
За приписами ст. 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.
Як вказувалось вище об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з даним позовом та надаючи перелік майна за договором № НД/П003-20, скаржник заявив про витребування майна не визначеного певними індивідуальними ознаками, (не має кольору, дати виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у розумінні ст. 184 ЦК України, наведене майно є замінним майном аналогічного виду.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковим посилання суду першої інстанції на норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та приймає у вказаній частині доводи скаржника з огляду на те, що норми вказаного закону регулюють відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в той час як предметом витребування є рухоме майно. Проте, це не є підставою для задоволення позову та, відповідно, апеляційної скарги.
За приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).
Як вже зазначалось, сторони договору купівлі-продажу в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України п. 2.2, 2.3 договору № НД/П003-20 узгодили, що місцем поставки товару є склад позивача, товар фактично передано позивачу до моменту укладання цього договору, а факт приймання товару підтверджується підписанням сторонами цього договору. Акт приймання-передачі товару сторонами не складається.
Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали Голосіївського районного суду міста Києва у справі №  752/19045/17, провадження № 1-кс/752/3270/18 від 20.04.2018, було накладено арешт на об`єкти нерухомого майна та, крім іншого, було заборонено розпорядження та користування такими об`єктами.
06.09.2018 було укладеного договори на управління майном та 12.09.2018 зареєстровано відповідне право.
Тобто з 20.04.2018 було обмежено права власника (власників) спірних активів (щодо об`єктів нерухомості) застосуванням заходів кримінально-процесуального примусу в спосіб, встановлений законом. Отже, і право користування такими приміщеннями виключалося.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у скаржника був відсутній доступ до об`єктів нерухомості (приміщень), в яких знаходилося рухоме майно, яке, як стверджує сторона, і було предметом купівлі-продажу. При цьому, будь-яких ідентифікуючих ознак майна, які були зазначені в акті приймання-передачі до договору суборенди (шифр, інвентарний номер, тощо), ані в договорі купівлі-продажу, ані у додатках № 1 до договору та видаткових накладних не наведено. А тому, за умови відсутності фактичного доступу до місця зберігання майна на час укладення договору купівлі-продажу (в силу застосуванням заходів кримінально-процесуального примусу) посилання скаржника на набуття у власність майна, що передавалося за актом приймання-передачі по договору суборенди, в розумінні ст. 334 ЦК України визнаються необґрунтованими. Відповідно, і вимога скаржника про витребування майна, встановлення ідентичності якого не вбачається за можливе, визнається безпідставною.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скаржником не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації), як і не доведено факт купівлі майна, що було передано за договором суборенди. А тому можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.
Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі 910/2827/19 та для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна", відсутні.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі № 910/2827/19.
Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.  
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна", згідно із ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 у справі №  910/2827/19 залишити без змін.
3. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Автокрай-Україна".
4. Справу № 910/2827/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.   

Головуючий суддя                                                            О.М. Гаврилюк 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                А.Г. Майданевич