ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року	Львів	Справа №1.380.2019.004443 пров. №857/13456/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Макарика В.Я., 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.004443 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Санаторія «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Братичак У.В., час ухвалення 10:26 год., місце ухвалення м. Львові, дата складання повного тексту 15.11.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Санаторія «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу начальника санаторія «Прикордонник-Немирів» від 25.05.2018 №17-ос календарна вислуга років військової служби позивача станом на день його виключення із списків частини становила більше 24 календарних років, проте відповідачем грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення виплачено позивачу лише за 17 років. Вважає, що санаторій «Прикордонник-Немирів» безпідставно не прийняв рішення про виплату йому грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення із включенням попереднього періоду проходження військової служби з 27.05.1990 по 12.06.1996. Окрім того, зазначає, що редакція статті 15 Закону №2011 станом на час звільнення з Збройних сил колишнього СРСР та Російської Федерації не передбачала виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50%, а тому він не міг набути право на отримання такої допомоги при попередньому звільненні.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 05 листопада 2019 року в позові відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Доводи апелянта зводяться до того, що санаторій «Прикордонник-Немирів» безпідставно не прийняв рішення про виплату йому грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення із включенням попереднього періоду проходження військової служби з 27.05.1990 по 12.06.1996. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суд без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 проходив службу у санаторії «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) ДПС України на посаді начальника групи зв`язку санаторію.
Наказом т.в.о начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.04.2018 № 12-ОС «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби з старшого прапорщика, начальника групи зв`язку санаторію ОСОБА_1 за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період, крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону із застосуванням пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» та підпункту «б» частини 2 статті 26 Закону.
Наказом начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.05.2018 № 17-ОС «По особовому складу» виключено із списку особового складу санаторію «Прикордонник-Немирів» та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку санаторію, звільненого з військової служби наказом начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.04.2018 №12-ОС за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період, крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону із застосуванням пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» та підпункту «б» частини 2 статті 26 Закону.
У вказаному наказі зазначено, що вислуга років на пенсію станом на 25.05.2018 становить: календарна - 24 роки 06 місяців 06 днів, пільгова -00 років, 03 місяці 14 днів.
Загальна вислуга для призначення пенсії станом на 25.05.2018 складає 24 роки 09 місяців 20 днів.
Також, цим же наказом згідно Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України №425 від 20.05.2008 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 за № 37/15228) виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 17 повних років служби.
Разом з тим, згідно витягу з послужного списку особової справи старшого прапорщика ОСОБА_1 , він проходив службу: 03.06.1990 – 29.10.1990, як курсант у військовій частині НОМЕР_2 на підставі наказу НЗ №317 ком в/ч НОМЕР_3 ; 03.11.1990 – 01.12.1992, як механік у військовій частині НОМЕР_4 на підставі наказу НЗ №308 в/ч НОМЕР_5 ; 01.12.1992 – 15.12.1993 зарахований на поза строкову службу за контрактом, як командир відділення військової частини НОМЕР_4 на підставі наказу №181; 15.12.1993 – 16.12.1996 заключний контракт на три роки у військовій частині НОМЕР_4 на підставі наказу №35; 04.12.1996 звільнений в запас по закінченню контракту наказом військової частини НОМЕР_4 №417; 08.06.2000 – 28.04.2001, як начальник апаратної у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №107; 28.04.2001 – 06.05.2003, як начальник апаратної військової частини НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №84; 06.05.2003, як начальник телефонної станції у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч 2144 №84; 14.08.2003 – 25.12.2003, як начальник телефонної станції у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №9-ос; 25.12.2003 – 11.10.2006, як начальник радіостанції у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №103-ос; 11.10.2006 – 26.08.2008, як начальник апаратної у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №193-ос; 26.08.2008 – 02.04.2012, як технік у військовій частині НОМЕР_6 на підставі наказу ком в/ч НОМЕР_6 №193-ос; 02.04.2012 – 12.03.2014, як технік першого прикордонного загону Західного регіонального управління ДПСУ на підставі наказу Н-з нач. 7 прик.заг. №110-ос; 12.03.2014, як старший технік 7 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПСУ на підставі наказу Н-з нач. 7 прик.заг. №40-ос; 31.05.2017 – 25.05.2018, як начальник групи зв`язку санаторію Немирів на підставі наказу Гол.ДПСУ №487-ос;
Як видно з вищезазначеного витягу з послужного списку ОСОБА_1 він, в період з 27.05.1990 по 16.12.1996, проходив службу в Російській Федерації.
16.12.1996 позивач наказом військової частини НОМЕР_4 був звільнений в запас по закінченню контракту.
25.05.2018 позивач повторно звільнений в запас по закінченню контракту на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №17-ос.
Позивач, не погоджуючись з вищевказаним наказом №17-ос від 25.05.2018 в частині виплати йому грошової допомоги у розмірі 50% за 17 повних років без урахування загальної 24 річної календарної вислуги років, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовив в задоволенні адміністративного позову виходив з тих підстав, що відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до п. 1 частини 1 статті 3 вказаного Закону, його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Так, статтею 15 Закону №2011-XII встановлені умови виплати одноразової грошової допомоги.
Зокрема, ч. 2 цієї статті (в редакції, чинній на день видання наказу про звільнення з військової служби №17-ос від 25.05.2018 року) передбачено, що військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Таким чином при повторному звільненні попередній період служби до вислуги років для отримання одноразової грошової допомоги не зараховується. Такий період зараховується лише тим особам, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Аналогічні приписи містяться у пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
З аналізу статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 від 17 липня 1992 року №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
При цьому, обов`язковою умовою для такої виплати є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років з дня його останнього зарахування на службу, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.
Отже, положеннями статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, а саме не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Частиною 2 ст. 15 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (в редакції, чинній на день видання первинного наказу про звільнення з військової служби №417 від 16.12.1996 року) встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.
Також, згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 (в редакції, чинній на день видання наказу про перше звільнення з військової служби №417 від 16.12.1996 року) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.
Тобто виплата вказаної допомоги станом на 1996 рік не залежала від стажу служби.
Враховуючи, що 16.12.1996 року позивача було звільнено з військової служби по закінченню контракту, він вважається таким, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення в силу вищенаведених норм законодавства України, які діяли станом на дату звільнення у 1996 році.
Як вже зазначалось вище, при повторному звільненні, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Таким чином, суд першої інстанції в межах спірних правовідносинах зазначає, що факт набуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні позбавляє останнього права на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років.
Право на отримання грошової допомоги позивач набув, доказів протилежного не надав.
Позивач звертаючись до суду також не надав доказів того, що ним не отримано у період проходження служби в Російській Федерації з 27.05.1990 по 16.12.1996 грошової допомоги при звільненні.
У свою чергу, з метою з`ясування вказаних обставин, відповідачем неодноразово вчинялись дії щодо отримання інформації про проходження служби позивачем за період з 27.05.1990 по 16.12.1996 у військовій частині НОМЕР_4 , зокрема, було скеровано лист до Личаківсько-Шевченківського залізничного об`єднаного районного військового комісаріату про надання інформації по особовій справі ОСОБА_1 та проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_4 та направлено запит до Центрального архіву МО Російської Федерації «Про надання інформації» про виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 при звільненні з військової частини НОМЕР_4 .
Проте, згідно відповіді Шевченківського районного військового комісаріату судом встановлено, що відомості про проходження ОСОБА_1 військової служби у військовому комісаріаті відсутні, як і особова справа. Відповідь з Центрального архіву МО Російської Федерації не надійшла.
На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при його звільненні у 2018 році з урахуванням усього календарного періоду його служби, а саме 24 років.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.004443 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 07.02.2020р.