Постанова
Іменем України
 
18 грудня 2019 року
місто Київ
 
справа № 503/1169/16-ц
провадження № 61-2074св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Кодимський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП», 
третя особа - Комунальне підприємство «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської від 31 січня 2017 року у складі судді Сопільняка О. М. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараша А. А., Заїкіна А. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 30 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Кодимський РВ ДВС) та Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП», (далі - ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП») про визнання недійсними прилюдних торгів, проведених 08 листопада 2013 року ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» з реалізації належного позивачу жилого будинку АДРЕСА_1 ; протоколу від 08 листопада 2013 року № 16-0534/13 про проведення зазначених прилюдних торгів; акта державного виконавця від 03 грудня 2013 року про проведені прилюдні торги.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 08 листопада 2013 року ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» на замовлення Кодимського РВ ДВС проведені прилюдні торги, на яких реалізований належний йому на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став єдиний учасник ОСОБА_2 , який сплатив за придбаний будинок стартову ціну у розмірі 23 025, 00 грн, проте акт переоцінки відсутній. ОСОБА_1 вважає, що зазначені торги проведені з порушенням вимог закону, оскільки вони відбулись за участю лише одного покупця, а спірний будинок проданий за стартовою ціною, що є порушенням пункту 4.2 Тимчасового положення про порядок проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року  за № 745/4038 (далі - Тимчасове положення), крім того він не був повідомлений про проведення прилюдних торгів, про експертну оцінку жилого будинку та про його стартову ціну. 
Стислий виклад заперечень відповідача
ОСОБА_2 заявленого позову не визнав, зазначивши, що оспорювані позивачем прилюдні торги проведені відповідно до вимог закону, жодних положень якого особисто відповідачем ОСОБА_2 порушено не було.
Кодимський РВ ДВС позов не визнав та зазначив, що спірні прилюдні торги на замовлення Кодимського РВ ДВС проведені ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП», яке і є відповідальним за допущені під час їх проведення порушення. 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними проведені 08 листопада 2013 року ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» прилюдні торги з продажу належного ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано недійсним протокол від 08 листопада 2013 року № 16-0534/13 про проведення прилюдних торгів з реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано недійсним акт від 03 грудня 2013 року про проведені прилюдні торги щодо реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що під час проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна порушені встановлені Законом України «Про виконавче провадження» та Тимчасовим положенням правила та процедури їх проведення, а також прилюдні торги відбулися за наявності лише одного покупця. Окрім того, прилюдні торги відбулися на підставі постанови державного виконавця про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, однак відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, яке за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса здійснено не було.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 січня 2017 року змінено. Позов ОСОБА_1 задоволено з підстав, викладених у цьому рішенні. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалося тим, що проведення прилюдних торгів з реалізації майна відбулось за ціною, яка не визначена звітом про оцінку майна, що є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», пунктів 3.2, 3.5, 3.11 Тимчасового положення, що є підставою для визнання цих торгів недійсними, оскільки порушені принципи відкритості, прозорості та чесної конкуренції, що позбавило можливості участі у торгах справжніх покупців, оскільки саме використання спеціальних заходів і процедур повідомлення в засобах масової інформації надає можливість дотримання цих принципів. ОСОБА_2 не брав участь у прилюдних торгах ні особисто, ні через представника, а відтак не може вважатися їх учасником. Наведені грубі порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», Тимчасового положення, Закону «Про іпотеку», за висновками апеляційного суду, призвели до порушення прав і законних інтересів ОСОБА_1 , оскільки майно позивача вибуло з його власності у спосіб, не передбачений законом. Одночасно апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги про те, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про іпотеку».
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року засобами поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково не застосовано до спірних правовідносин спеціальну позовну давність, визначену у статті 48 Закону України «Про іпотеку», яка становить 3 місяці з дня проведення прилюдних торгів.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Позивач вважає висновки судів першої та апеляційної інстанції законними та обґрунтованими.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 серпня 2006 року між Комунальним підприємством «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 722, відповідно до умов якого позивач отримав грошовий кредит у сумі 44 000, 00 грн для придбання жилого будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 17 жовтня 2006 року відповідно до укладеного із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу придбав житловий будинок АДРЕСА_1 .
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 жовтня 2006 року між Комунальним підприємством «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку належний йому жилий будинок АДРЕСА_1 .
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 передбачених кредитним договором від 10 серпня 2006 року № 722 зобов`язань виникла заборгованість, наявність якої стала підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 23 серпня 2012 року (справа № 1514/1425/12) задоволений позов прокурора Кодимського району Одеської області, поданий в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». З ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2006 року № 722 в сумі 52 573, 71 грн.
Постановою від 05 жовтня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кодимського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП 34592690 на виконання виконавчого листа № 1514/1425/2012, виданого 03 вересня 2012 року Кодимським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» заборгованості за кредитним договором від 10 серпня 2006 року № 722 в сумі 52 573, 71 грн.
Відомості про направлення ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 жовтня 2012 року у матеріалах справи відсутні.
01 червня 2013 року державним виконавцем описано та накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки.
17 червня 2013 року постановою державного виконавця призначено експерта Шишко Г. О. для оцінки арештованого будинку з метою подальшої його реалізації.
Відповідно до висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Оціночна компанія «ВЕГА» ринкова вартість спірного будинку склала 30 700, 00 грн.
Листом від 22 липня 2013 року № 882/04-01 Комунальне підприємство «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» надало згоду на реалізацію належного позивачу будинку.
Відповідно до витягу з протоколу конкурсної комісії ВДВС Головного управління юстиції в Одеській області від 20 серпня 2013 року переможцем конкурсу щодо примусової реалізації належного позивачу жилого будинку визнано ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП». 
23 серпня 2013 року між ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» та Відділом державної виконавчої служби Кодимського районного управління юстиції укладено договір № 16-0534/13 про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.
Будь-які документи, які б підтверджували проведення процедури прилюдних торгів з продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять, як і не містять цих доказів матеріали, надані Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо проведення 08 листопада 2013 року прилюдних торгів.
Відомості про те, що ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» направляло ОСОБА_1 , державному виконавцю або Комунальному підприємству «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» письмове повідомлення про дату й місце проведення прилюдних торгів матеріали справи не містять.
Також відсутні відомості про те, що ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» розмістило оголошення в Єдиному державному реєстрі виконавчого провадження в системі реалізації конфіскованого та арештованого майна на сайті Державного підприємства Міністерства юстиції України «Інформаційний центр» повідомлення про проведення торгів та опублікувало оголошення про проведення прилюдних торгів у двох друкованих засобах масової інформації, які розповсюджуються за місцезнаходженням майна.
08 листопада 2013 року Одеською філією ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» складений протокол № 16-0534/13 про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем яких став ОСОБА_2 , який придбав зазначене приміщення за стартовою ціною лота 23 025, 00 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що на проведених 08 листопада 2013 року торгах з реалізації належного ОСОБА_1 жилого будинку був присутній лише один покупець ОСОБА_2 , який і придбав спірний будинок за стартовою ціною 23 025, 00 грн.
У судовому засіданні в суді апеляційній інстанції ОСОБА_2 пояснив, що під час проведення торгів 08 листопада 2013 року він був відсутній, перебував за кордоном, грошові кошти передав своєму представнику ОСОБА_4 , довіреність не оформлював, була присутня його дружина, з її слів торги відбувались на вулиці.
03 грудня 2013 року державним виконавцем складено акт про проведені прилюдні торги, затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Кодимського районного управління юстиції.
ОСОБА_1 пояснив, що неодноразово намагався оплатити суму заборгованості, проте йому державний виконавець пояснив, що він пропустив відповідні строки. Про проведення торгів він дізнався після того як незнайомі особи підійшли до воріт та сказали, що були проведені прилюдні торги.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про іпотеку»
Вирішуючи питання, чи підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, Верховний Суд врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1680цс16.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Законом України «Про виконавче провадження» визначені умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Главою 4 цього Закону визначений загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Статтею 44 цього Закону передбачена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.
Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки під час процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.
Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.
Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.
Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки під час примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Щодо застосування позовної давності 
В оцінці доводів касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження 
№ 14-59цс18).
За цим правовим висновком позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. 
Враховуючи, що у справі, що переглядається, заявник брав участь  розгляді справи у суді першої інстанції, проте не заявляв про застосування позовної давності до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, Верховний Суд відхиляє доводи заявника про помилковість незастосування судами першої та апеляційної інстанції правил статті 48 Закону України «Про іпотеку».
Щодо порушення прав позивача
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим порядком.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі 
№ 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Тобто для визнання судом прилюдних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Отже, порушення, попущені під час проведення прилюдних торгів, є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
Верховний Суд врахував, що із позовом про визнання недійсними прилюдних торгів звернувся боржник ОСОБА_1 , зазначаючи, що результати проведених прилюдних торгів, протокол, акт про проведені прилюдні торги є недійсними, оскільки під час їх проведення допущені численні порушення чинного законодавства. Позивач вважав, що неповідомлення його про експертну оцінку арештованого житлового будинку позбавило його можливості оскаржити експертну вартість цього будинку.
Визнаючи недійсними прилюдні торги, протокол та акт проведення прилюдних торгів, суди першої та апеляційної інстанцій встановили порушення процедури проведення прилюдних торгів, з огляду на що зробили висновки про порушення прав позивача. 
Оцінюючи наявність порушень прав та інтересів позивача через проведення прилюдних торгів у межах виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди мають досліджувати питання, яким чином такі порушення призвели до порушення прав позивача та до яких саме порушень прав вони призвели.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17, порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» 
(в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, далі - Закон України «Про виконавче провадження»), до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону) підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.
У наведеній постанові Верховний Суд України також зробив висновок, що основне, що повинні встановити суди під час визнання торгів недійсними, є наявність порушень, які могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Прилюдні торги можуть бути визнані недійсними у разі встановлення порушень процедури їх проведення, що впливають на результати торгів і порушуватимуть права та законні інтереси особи, яка оскаржує ці прилюдні торги. 
ОСОБА_1 як боржник у виконавчому провадженні не надав судам першої та апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення його прав як сторони виконавчого провадження та власника реалізованого майна у межах проведення прилюдних торгів, не спростував належними та допустимими доказами визначену вартість майна, не довів, що будинок продано за заниженою ціною тощо.
Зважаючи на наведене, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій порушення, допущені під час проведення прилюдних торгів, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що такі недоліки призвели до порушення його прав.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що особливо важливо, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.
В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 
25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
З огляду на наведені вимоги процесуального закону Верховним Судом враховано, що позивач не виконав свого обов`язку з доведення обґрунтованості заявлених позовних вимог, а тому висновки судів про доведеність позовних вимог не відповідають вимогам законності та обґрунтованості судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову, оскільки підстави позову залишилися недоведеними позивачем.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Суди першої та апеляційної інстанцій наведених правил не врахували, зробили необґрунтовані висновки про наявність підстав для задоволення позову, що є підставою для виходу за межі доводів касаційної скарги відповідно до правил частини третьої статті 400 ЦПК України, відповідно до якої касаційний суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
У частинах першій та третій статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача. 
Судові витрати, понесені заявником у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП», третя особа - Комунальне підприємство «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу про проведення прилюдних торгів та акта про проведені прилюдні торги відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 606, 10 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 768, 00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        А. С. Олійник

С. О. Погрібний

                                                                                                                        В. В. Яремко