04.02.20
22-ц/812/145/20
Провадження №22-ц/812/145/20 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       04 лютого 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
за участі представника відповідача - Третьяк ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/731/18 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Південне» на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтка Іванни Анатоліївни у приміщенні цього суду 25 листопада 2019 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Південне» про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У травні 2018 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Південне» (далі – ДП «Південне») про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим, зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки розміром 5,0218 га з кадастровим номером 4825781200:01:000:0059 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Вказану земельну ділянку він передав в оренду ДП «Південне» на підставі договору оренди № 51 від 01 лютого 2005 року, зареєстрованого за №040502300647, строком на 5 років. Відповідно до пункту 8 Договору оренди передбачено переважне право на його поновлення на новий строк за умови повідомлення позивача про намір продовжити договір за 14 днів до закінчення строку його дії. У зв`язку з тим, що ніяких повідомлень від відповідача він не отримував, то спірний Договір був припинений ще в 2010 році. Однак позивачу стало відомо про те, що надалі його земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача на підставі договору оренди, який нібито був ним пролонгований на 15 років відповідно до додаткової угоди від 11 серпня 2008 року до договору №51 від 01 лютого 2005 року. 
Посилаючись на те, що додаткову угоду від 11 серпня 2008 року з ДП «Південне» він не підписував, а тому строк дії договору оренди сплив і є припиненим, позивач просив визнати договір оренди землі №51 від 01 лютого 2005 року припиненим з 01 лютого 2010 року та зобов`язати відповідача звільнити земельну ділянку від будь-якого майна, привести її в належний стан, утриматися від будь-яких сільськогосподарських робіт та стягнути понесені судові витрати. 
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. 
       Відзив мотивований тим, що між сторонами тривають відносини щодо оренди земельної ділянки на підставі договору оренди №51 від 01 лютого 2005 року та додаткової угоди до нього від 11 серпня 2008 року, умови яких схвалені позивачем шляхом вчинення фактичних дій з отримання орендної плати протягом тривалого часу упродовж 2005-2017 років, з 2010 року питання про витребування землі позивач не ставив, умови договорів виконував. Водночас, позивачем не надано доказів наявності на земельній ділянці будь-якого майна та перебування її у неналежному стані. Крім того, від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності по справі, обґрунтована тим, що позивач був обізнаний про строк дії договору оренди №51 від 01 лютого 2005 року, а тому пропустив строк для звернення до суду, який сплив 01 лютого 2013 року. 
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково. 
Постановлено визнати договір оренди землі № 51 від 01 лютого 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ДП «Південне» припиненим з 01 листопада 2010 року. 
Зобов`язано ДП «Південне» звільнити земельну ділянку від будь-якого майна. 
Стягнуто з ДП «Південне» судові витрати у розмірі 4012 грн. 24 коп. 
У задоволені інших позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду мотивована тим, що 01 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та ДП «Південне» було укладено договір оренди №51 земельної ділянки, власником якої є позивач, строком на 5 років, який зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за №040502300647. Відповідно до додаткової угоди №42 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №51 від 01 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та ДП «Південне» у договір оренди землі були внесені зміни, а саме - строк дії оренди змінений з 5 на 15 років. Вказана угода 23 грудня 2010 року була зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №041047300063. Висновком судової почеркознавчої експертизи №90, виконаної Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром 27 червня 2019 року, підтверджено, що позивач не підписував додаткову угоду до договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача ОСОБА_2 на укладення додаткової угоди до договору оренди землі від 01 лютого 2005 року. Договором оренди землі від 01 лютого 2005 року, що пройшов державну реєстрацію 01 листопада 2005 року, визначено, що строк дії даного договору 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 14 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 Договору оренди). Вказаних у Договорі дій на поновлення його на новий строк відповідач не вчинив. Отже строк дії цього договору закінчився 01 листопада 2010 року і він є припиненим, що є підставою для задоволення позовних вимог у частині визнання припиненим договору оренди землі та зобов`язання звільнити земельну ділянку.
Оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, суд вважав, що позовна давність до вказаних вимог позивача не підлягає застосуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про приведення земельної ділянки у належний стан, суд виходив з того, що доказів приведення земельної ділянки відповідачем у неналежний стан немає.        
Також суд вважав, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача утриматися від будь-яких сільськогосподарських робіт на земельній ділянці, оскільки захисту підлягає лише порушене право. 
        В апеляційній скарзі відповідач вказує, що рішення суду є незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, невірно оцінені докази. Так, на підставі укладеного сторонами 01 лютого 2005 року з урахуванням додаткової угоди до договору сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, зміст договорів відповідає волевиявленню сторін, позивач весь час отримує орендну плату, претензій до відповідача не мав. Суд помилково дійшов висновку щодо неукладеності додаткової угоди № 42, оскільки її було зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому в силу положень статті 204 ЦК України угода є правомірною і позивач вимог про її недійсність не заявляв. Також суд не дав належної оцінки висновку експерта № 188 від 25 липня 2019 року, правильність якого викликає сумніви, та помилково відмовив у клопотанні представника відповідача щодо призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи. Судом не надано оцінку аргументу відповідача про пропуск позивачем позовної давності. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
       Згідно ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду таким вимогам закону не відповідає.
Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 5,02 га (уточнена площа 5,0218 га), кадастровий номер 4825781200:01:000:0059, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 036575, виданим Снігурівським районним відділом земельних ресурсів 29 липня 2004 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010402301438 (а.с.13), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №104930342, сформованим 24 листопада 2017 року (а.с.7). 
01 лютого 2005 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ДП «Південне» був укладений договір оренди №51 вище вказаної земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за №040502300647 (а.с.10-11).
Відповідно до додаткової угоди №42 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №51 від 01 лютого 2005 року, укладеної між ОСОБА_2 та ДП «Південне», у договір оренди землі були внесені зміни, а саме – змінений строк дії оренди з 5 до 15 років. Вказана угода 23 грудня 2010 року була зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №041047300063 (а.с.12).
Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вважав припиненим договір оренди землі від 01 лютого 2005 року у зв`язку із закінченням строку, на якій він укладався, оскільки додаткова угода підписана не ним, а іншою особою, тобто укладена без його волевиявлення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що строк дії укладеного між сторонами спору договору оренди землі від 01 лютого 2005 року закінчився 01 листопада 2010 року, волевиявлення на укладення додаткової угоди від 11 серпня 2008 року про продовження строку оренди позивач не мав, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.      
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України. 
За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм   цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Статтею 93 ЗК України та статтею 1  Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 р. № 161- ХІV (далі Закон № 161- ХІV) визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону № 161- ХІV).
Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні, договірні правовідносини на підставі укладеного та зареєстрованого договору оренди земельної ділянки. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ст.210 ЦК України). 
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 654 ЦК України).
За правилами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Законом «Про оренду землі» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) в статтях 14, 15, 18, 20, 30, 31 передбачалось, що договір оренди укладається в письмовій формі, строк дії договору є його істотною умовою, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін, а припинення його дії відбувається, зокрема, після закінчення строку на який його було укладено.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України).
Таким чином, договір від 11 серпня 2008 року, яким вносились зміни до укладеного сторонами договору оренди землі, мав бути укладеним у письмовій формі та пройти державну реєстрацію.
Цей договір таким вимогам закону відповідає, оскільки укладений у письмовій формі, підписаний орендодавцем та орендарем, здійснено його державну реєстрацію у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК (номер запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі земель №041047300063 від 23 грудня 2010 року). 
Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №90, виконаної експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру 27 червня 2019 року, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» в додатковій угоді №42 від 11 серпня 2008 року до договору №51 від 01 лютого 2005 року, зареєстрованій у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, номер запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі земель №041047300063 від 23 грудня 2010 року, сторонами якої зазначені орендодавець ОСОБА_2 та орендар Дочірнє підприємство «Південне», виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с.132-136).
Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
А ні спеціальним законом, яким стосовно спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі», а ні ЦК України не визначено, що наслідком недотримання вимог щодо письмової форми договору оренди землі є його недійсність. Тобто такий договір з підстав недотримання письмової форми є оспорюваним, але не нікчемним, і може бути визнаний недійсним судом за відповідним зверненням заінтересованої особи. 
Тому додаткова угода №42 від 11 серпня 2008 року до договору №51 від 01 лютого 2005 року, зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, номер запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі земель №041047300063 від 23 грудня 2010 року, з урахуванням викладених вимог закону та презумпції правомірності правочину є дійсною. 
Даних про те, що ця додаткова угода, яка є оспорюваною, а не нікчемною, тому що її недійсність не встановлена законом, визнавалась недійсною в установленому законом порядку у справі не має, як і відсутні з цього приводу посилання в рішенні суду.
Враховуючи те, що додаткова угода не оспорювалась і в даному провадженні, твердження позивача про відсутність його волевиявлення на її укладення, а також висновок судової почеркознавчої експертизи щодо вчинення підпису не позивачем, а іншою особою, не мають юридичного значення для цього спору, так як ці обставини не входять до предмету доказування по даній справі. 
За таких обставин застосування до спірних правовідносин судом положень частини 3 статті 203 ЦК, частини 1 статті 215 ЦК є помилковим. 
Право вибору способу судового захисту, визначення кола відповідачів належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, статті 4, 5, 13 ЦПК України).
Суд, вирішуючи спір по суті, визначається, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав та чи є належним склад учасників справи.
При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.
Належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).
У справі, яка розглядається, обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб захисту його прав, не є належним, оскільки не дозволяє ефективно захистити порушене, як вважає позивач, відповідачем право власника земельної ділянки на її розпорядження шляхом укладання додаткової угоди до договору оренди за відсутності його волевиявлення. Тоді як єдиним ефективним способом захисту порушеного права у цьому випадку є звернення з позовом про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі. 
Виходячи з презумпції правомірності додаткової угоди, якою було збільшено строк оренди на 15 років, і те, що цей строк на даний час не сплинув, колегія суддів дійшла висновку про правомірність користування відповідачем спірною земельною ділянкою на підставі чинного договору оренди, що свідчить про безпідставність вимоги про визнання цього правочину припиненим.
Відмова в задоволенні основної вимоги є, відповідно, підставою й для відхилення похідної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку від будь-якого майна. До того ж ні в позовній заяві, ні в рішенні суду не зазначено, від якого ж саме майна відповідач повинен звільнити земельну ділянку.
Щодо рішення суду в частині відхилення вимог про зобов`язання привести земельну ділянку в належний стан та утриматись від будь-яких сільськогосподарських робіт, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині, оскільки апеляційна скарга не містить переконливих доказів щодо помилковості висновків суду в цій частині.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо вирішення клопотання представника відповідача про призначення по справі повторної почеркознавчої експертизи, оскільки ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року таке клопотання було відхилено. При цьому суд повно та всебічно дослідив аргументи клопотання представника відповідача, дав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про його безпідставність та недоведеність об`єктивних сумнівів у висновку експерта, а тому вірно зробив висновок про відсутність підстав для призначення повторної експертизи, що відповідає положенням частини 113 ЦПК України. Щодо наявності технічної помилки, допущеної при виготовленні тексту висновку експерта, що зазначено у повідомленні т.о. директора Миколаївського НКДЦ, це також не є підставою, виходячи з аналізу статті 113 ЦПК України, для призначення у справі повторної експертизи. 
Щодо застосування наслідків пропуску позовної давності позивачем, про що представником відповідача було подано заяву, колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.
Оскільки в частині позовних вимог відмовлено судом першої інстанції, а в іншій частині – апеляційним судом через їх недоведеність та необґрунтованість, відсутні підстави для застосування позовної давності. 
Враховуючи викладене, рішення суду як постановлене з порушенням судом норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про визнання припиненим договору оренди землі та покладення обов`язку зі звільнення земельної ділянки від будь-якого майна підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у позові, а в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
 Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та залучення експертів (частини 1, 3 статті 133 ЦПК України).
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Оскільки з урахуванням результатів розгляду справи в позові ОСОБА_2 відмовлено повністю, відсутні підстави для стягнення на його користь судових витрат, тоді як на користь відповідача необхідно стягнути здійснені ним судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги – 2 114 грн. 40 коп.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Південне» задовольнити частково.
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року скасувати в частині визнання припиненим договору оренди землі та покладення обов`язку звільнити земельну ділянку від будь-якого майна, постановити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Південне» про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим, зобов`язання звільнити земельну ділянку від будь-якого майна відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Дочірнього підприємства «Південне», код ЄДРПОУ 32199372, 2 114грн. 40 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова 

Ж.М. Яворська

________________________________________
Повний текст постанови складений 05 лютого 2020 року