Постанова
Іменем України 
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 348/2233/16-ц
провадження № 61-13359ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Томин  О.  О., Пнівчук О. В., Максюти І. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 10 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1  укладений кредитний договір, за умовами якого   ОСОБА_1  відкрито відновлювальну кредитну лінію з  лімітом 3 600 грн та сплатою 3 % на місяць і видано банківську картку.
 
ОСОБА_1  належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв`язку із чим станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 36 190,62 грн, з яких: 3 015,97 грн - заборгованість за кредитом; 27 575,10 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 400  грн - комісія та пеня за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 699,55 грн - штраф (процентна складова). 
 
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з    ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 190,62 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від  11  квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання з  повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків. Водночас судом встановлено, що строк дії кредитного договору дорівнює строку дії кредитної картки та встановлений до листопада 2009 року. Звернувшись до суду з  указаним позовом у листопаді 2016 року,ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків такого пропуску, є підставою для відмови у  задоволенні позову.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 790,62 грн.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про можливість застосування у цій справі строку позовної давності є помилковим. Апеляційним судом встановлено, що кредитна картка банком неодноразово перевипускалась, також відповідачем у 2013 році здійснено платіж на рахунок банку для погашення частини заборгованості, що вказує на переривання строку позовної давності.
Суд встановив, що вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу і пені як подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, є необґрунтованими. В іншій частині розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, а тому апеляційний суд вважав стягнення з ОСОБА_1 на користь банку основної заборгованості за кредитом (3 015,97 грн), заборгованості за процентами за користування кредитом (27 575,10 грн) та штрафів (1 699,55 грн - процентна складова та 500 грн - фіксована частина) правомірним.
 
Короткий зміст касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з  розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, порушивши вимоги статей 58-60, 212 ЦПК України 2004 року, не з`ясували дійсні обставини справи, не дослідили та не оцінили належним чином докази, надані сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень. ОСОБА_1 зазначає, що не погоджував з банком умови щодо пролонгації кредитного договору, сплачені ним, на думку апеляційного суду, у 2013 році грошові кошти банку в рахунок погашення заборгованості могли бути самостійно списані банком з іншого рахунку ОСОБА_1 , оскільки він таких дій не вчиняв. Крім того, апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі 
№ 6-154цс15, відповідно до якої у випадку встановлення умовами договору погашення кредитної заборгованості окремими платежами право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому і початок перебігу строку позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Разом з цим у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-124цс14 зроблено висновок про те, що у випадку, коли за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення строку повного погашення кредиту. При цьому автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання.
За таких обставин наявні правові підстави для застосування у цій справі строку позовної давності.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалось своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу банку. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року, витребувано матеріали цивільної справи № 348/2233/16-ц з Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У березні 2018 року цивільну справу № 348/2233/16-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
10 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір на підставі заяви ОСОБА_1  (а. с. 10).
 
Згідно з договором від 10 листопада 2006 року № б/н ЗАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 1 340 грн шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік (3 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з видачею кредитної картки «Універсальна» строком дії, який відповідає терміну дії картки - до 30 листопада 2009 року.
 
У заяві зазначено, що клієнт погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку.
 
ОСОБА_1 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв`язку із чим станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 36 190,62 грн, з яких: 3 015,97 грн - заборгованість за кредитом; 27 575,10 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 400  грн - комісія та пеня за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 699,55 грн - штраф (процентна складова).
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Вирішуючи вказаний спір, як суд першої інстанції так і апеляційний суд встановили, що  ОСОБА_1 , отримав грошові кошти за кредитним договором від  10 листопада 2006 року, однак належним чином не виконував зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за їх користування.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки факт отримання грошових коштів та неналежне виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком в силу вимог 10, 60 ЦПК України 2004 року.
 
Водночас, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд не звернув увагу на таке.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
 
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
 
Таким чином, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
 
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
 
Отже, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, чого не врахував суд апеляційної інстанції.
 
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, висловленими Верховним Судом у постанові від  28  березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18).
 
Строк дії кредитного договору фактично визначено сторонами терміном дії кредитної картки, тобто до листопада 2009 року. Позивач звернувся до суду з  позовом у листопаді 2016 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.
 
Таким чином, стягнення заборгованості за кредитним договором щодо несплачених періодичних платежів у цій справі є неможливим, оскільки не охоплюється межами трирічного строку позовної давності, який передував зверненню до суду з цим позовом.
 
При цьому колегія суддів критично оцінює аргументи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо можливості переривання відповідачем строку позовної давності шляхом внесення грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості, враховуючи, що перебіг позовної давності визначається за кожним з платежів окремо, а не за договором вцілому, як було зазначено вище.
 
На виконання умов кредитного договору 10 листопада 2006 року ОСОБА_1 підлягала до видачі кредитна картка «Універсальна», терміном дії до 30 листопада 2009 року. Доказів видачі ОСОБА_1 інших кредитних карток з іншим терміном дії, що вказувало б на зміну строку дії договору, матеріали справи не містять. 
 
При цьому автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, а є способом подовження виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у  постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14).
 
Оскільки останній платіж за кредитним договором повинен бути внесений відповідачем до 30 листопада 2009 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у грудні 2016 року, законними та обґрунтованими є висновок суду першої інстанцій про пропуск позивачем позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про її застосування, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до листопада 2009 року.
 
Статтею 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, то з ПАТ  КБ  «ПриватБанк» на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 768 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року скасувати. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн, сплачений за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк