ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року	Львів	Справа № 260/1180/19 пров. № 857/12826/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Довгої О.І. та Запотічного І.І.,
з участю секретаря судового засідання -           Мельничук Б.Б.,

а також сторін (їх представників):
від позивача -                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Лаврентьєва Юрія Германовича, діючого за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2019р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Лаврентьєва Юрія Германовича, діючого за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. про скасування рішення щодо відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Луцович М.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16 год. 48 хв. 31.10.2019р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 05.11.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

20.08.2019р. представник адвокат Лаврентьєв Ю.Г., діючий за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Державної міграційної служби /ДМС/ України в Закарпатській обл. № 187889000 від 29.07.2019р. про відмову громадянину Азербайджану ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання; зобов`язати відповідача ГУ ДМС України в Закарпатській обл. оформити громадянину Азербайджану ОСОБА_2 на тимчасове проживання в Україні; стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі сплаченого судового збору (а.с.4-9).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2019р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.65-69).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Лаврентьєв Ю.Г., діючий за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою зобов`язати відповідача видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні (а.с.75-81).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за змістом хронології подій, починаючи з первинного звернення позивача від 04.12.2018р. для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, прийняте відповідачем рішення № 187889000 від 29.07.2019р. не ґрунтується на вимогах закону. Зокрема, відповідачем не враховано тої обставини, що 03.12.2018р. позивач виїхав за межі України та 03.12.2018р. вже повернувся та звернувся до відповідача в цілях отримання нової посвідки. З моменту в`їзду на Україну (03.12.2018р.) позивач мав перебувати на території України протягом 90 днів, тобто, до 02.02.2019р.
Також спірна відмова в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі пп.6 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затв. постановою КМ України № 322 від 25.04.2018р., є протиправною через порушення права ОСОБА_2 на сімейне життя, що закріплене ст.8 Європейської конвенції з прав людини.

Відповідачем ГУ ДМС України в Закарпатській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.97-99).

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника відповідача, що надійшло електронною поштою до апеляційного суду 27.01.2020р. (а.с.114-117), про відкладення апеляційного розгляду справи через зайнятість представників в інших судових процесах, оскільки до клопотання не долучено достовірних доказів на підтвердження вказаних у ньому обставин.
Водночас, будь-яких клопотань щодо надання нових доказів, повідомлення суду нових обставин відповідачем не заявлено.
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.
          Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

          Як встановлено під час судового розгляду, 16.12.2014р. громадянину Азербайджану ОСОБА_2 видана посвідка № НОМЕР_1 на тимчасове проживання в Україні (а.с.14).
Підставою для оформлення посвідки було возз`єднання з сім`єю, оскільки з 16.09.2014р. позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 та від шлюбу має малолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12, 13).
Строк дії посвідки на тимчасове проживання був продовжений до 08.12.2018р., що засвідчується відповідними відмітками у виданій посвідці (а.с.15).
29.11.2018р. позивач знявся з реєстрації по місцю проживання та 03.12.2018р. виїхав за межі України (зворот а.с.10, а.с.16).
Після повернення 04.12.2018р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Закарпатській обл. із заявою про оформлення посвідки про тимчасове проживання на території України, в цілях возз`єднання з сім`єю, на підставі закордонного паспорту Республіки Азербайджан НОМЕР_2 від 25.01.2017р. (а.с.10).
Однак, 04.12.2018р. позивачу в усній формі було відмовлено у прийнятті поданої заяви про оформлення посвідки про тимчасове проживання на території України.
За результатами оскарження в судовому порядку таких дій Закарпатським окружним адміністративним судом від 11.03.2019р. прийнято рішення в справі № 260/1400/18 (набуло законної сили 23.05.2019р.), яким зобов`язано ГУ ДМС України в Закарпатській обл. прийняти та розглянути заяву громадянина Азербайджану ОСОБА_2 на отримання посвідки на тимчасове проживання та пакет документів разом з клопотанням дружини громадянки України ОСОБА_4 про оформлення посвідки на тимчасове проживання чоловіку (а.с.53-58).
На виконання судового рішення відповідачем направлено на адресу позивача лист № 2101.4-10263/21.2-19 від 18.07.2019р. з проханням звернутися до ГУ ДМС в Закарпатський обл. із заявою щодо обміну посвідки на тимчасове проживання та відповідними документами (а.с.24).
З врахуванням наведеного, позивачем повторно були подані відповідачу заява та пакет документів (оформлені 04.12.2018р.) для отримання посвідки про тимчасове проживання на території України.
Рішенням ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 187889000 від 29.07.2019р. відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі пп.6 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затв. постановою KM України № 322 від 25.04.2018р., тобто, у зв`язку із порушенням 15-денного строку подання документів для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с.25, 26).

          Вирішуючи розглядуваний спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на виконання рішення суду повторно звернувся до відповідача із заявою від 04.12.2018р. та пакетом документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням 08.12.2018р. дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.
Звідси, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою та пакетом документів за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування в Україні, тобто з порушенням строків, визначених п.17 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затв. постановою KM України № 322 від 25.04.2018р.
За таких обставин відповідачем правомірно винесено спірне рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

          Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
          Відповідно до п.18 ч.1 ст.1 цього Закону посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
          Згідно з ч.14 ст.4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.
          Статтею 5-5 наведеного Закону встановлено, що іноземець або особа без громадянства подає заяву про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та відповідні документи, визначені цим Законом та Кабінетом Міністрів України, особисто або через свого представника на підставі довіреності до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, зобов`язаний надати іноземцю або особі без громадянства чи його представнику опис прийнятих документів з підписом уповноваженої особи, яка їх прийняла, зазначенням її посади, прізвища та імені і дати прийняття документів.
Іноземець або особа без громадянства отримує посвідку на тимчасове проживання особисто.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою КМ України № 322 від 25.04.2018р. «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання».
Згідно з п.17 цього Порядку документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.
Відповідно до п.19 вказаного Порядку у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Із змісту наведених норм слідує, що закон розрізняє в аспекті розглядуваних правовідносин два випадки звернення іноземців або осіб без громадянства - із заявами про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання.
          Для кожного з цих випадків передбачені відповідні строки звернення до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, а саме:
для отримання (оформлення) посвідки на тимчасове проживання - не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні;
для продовження строку дії посвідки (її обміну) - не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії.

          Фактичні правовідносини виникли з приводу отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання, а свій відлік вони розпочали з 04.12.2018р., при цьому на цю дату в позивача була дійсною попередня посвідка на тимчасове проживання, строк дії якої закінчувався 08.12.2018р.
          Аналіз спірного рішення ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 187889000 від 29.07.2019р. вказує на те, що підставою для відмови у видачі посвідки відповідачем визначено пп.6 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затв. постановою KM України № 322 від 25.04.2018р., згідно якого територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки.
Таким чином, подані позивачем документи були розглянуті відповідачем як заява для отримання (оформлення) посвідки на тимчасове проживання, а не продовження строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання.
Водночас, на момент прийняття спірного рішення строк раніше виданої позивачу посвідки закінчився, через що остання є недійсною.

В частині допущеного порушення позивачем строку звернення із відповідною заявою для оформлення посвідки ключове значення має визначення закінчення строку перебування позивача в Україні.
В розглядуваному випадку такий строк визначений відповідачем як 08.12.2018р., тобто, закінчення строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання.
Між тим, таке визначення строку перебування позивача в Україні слід вважати хибним, оскільки в такому випадку позивач повинен був звертатися до відповідача із заявою про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, а не оформлення нової довідки. Також підставою для прийняття спірного рішення відповідача № 187889000 від 29.07.2019р. слугував факт пропуску строку подачі документі для оформлення посвідки.

Водночас, поза увагою відповідача, як і суду першої інстанції, залишився факт в`їзду 03.12.2018р. позивача на територію України, що засвідчується відповідними відмітками в його закордонному паспорті.
Строки перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та підстави для їх продовження визначаються Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затв. постановою КМ України № 150 від 15.02.2012р. Зокрема, відповідно до пп.2 п.2 цього Порядку іноземці, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду можуть перебувати в Україні не більш як 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 

Водночас, посвідкою на тимчасове проживання підтверджуються законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Тобто, чинне законодавство розрізняє для іноземців або осіб без громадянства два окремих поняття - тимчасове проживання в Україні та перебування в Україні.

Таким чином, для позивача, який в`їхав на територію України 03.12.2018р., строк законного перебування на Україні розпочався з цієї дати; завершенням такого 90-денного строку припадав 02.02.2019р.
Звідси, звернення позивача від 04.12.2018р. щодо отримання нової посвідки на тимчасове проживання мало місце не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

У своїй сукупності наведені обставини свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС України у Закарпатській обл. документів при розгляді заяви громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , недотримання відповідачами вимог Закону України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затв. постановою KM України № 322 від 25.04.2018р. а відтак спірне рішення № 187889000 від 29.07.2019р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, не ґрунтуються на вимогах закону.

Під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади. 
          Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивачів колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.
Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, в контексті обставин спору застосування обраного позивачем способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Наведених обставин під час судового розгляду не встановлено. Оцінка правомірності спірного рішення відповідача стосувалася лише мотивів щодо пропуску звернення позивача із відповідною заявою про оформлення посвідки. При цьому, суд першої інстанції не досліджував, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для отримання спірної посвідки. За таких обставин в суду є відсутніми підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, що була висловлена у рішеннях по справі «Бультіф проти Швейцарії» від 02.08.2001р. та «Беррегаба проти Голандії» від 21.06.1998р., відмова в продовженні дозволу на проживання може бути визнана такою, що порушує право на сімейне життя, якщо такий захід матиме практичним наслідком перешкоджання збереженню регулярних зв`язків з дитиною або з іншим з подружжя.

З урахуванням цих міркувань колегія суддів вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, при цьому належить визнати протиправним рішення ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 187889000 від 29.07.2019р., яким відмовлено громадянину Азербайджану ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 04.12.2018р. (разом з доданими до неї документами) щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання, та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у постанові апеляційного суду правової оцінки щодо підстав скасування рішення № 187889000 від 29.07.2019р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання; решта позовних вимог задоволенню не підлягає.
При цьому, в порядку ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати за подання до суду позовної заяви (802 грн. 80 коп. - а.с.3) та апеляційної скарги (1204 грн. 20 коп. - а.с.74) в загальному розмірі 2007 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст.139, 195, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Лаврентьєва Юрія Германовича, діючого за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2019р. в адміністративній справі № 260/1180/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений представником адвокатом Лаврентьєвим Юрієм Германовичем, діючим за дорученням від імені та в інтересах громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , позов задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. № 187889000 від 29.07.2019р., яким відмовлено громадянину Азербайджану ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. повторно розглянути заяву громадянину Азербайджану ОСОБА_2 від 04.12.2018р. (разом з доданими до неї документами) щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання, та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у постанові апеляційного суду правової оцінки щодо підстав скасування рішення № 187889000 від 29.07.2019р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь громадянина Азербайджану ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Міністерством внутрішніх справ 25.01.2017р., ідентифікаційний номер НОМЕР_3), за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. (88017, м.Ужгород, вул.Грибоєдова, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) судові витрати за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 2007 (дві тисячі сім) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Дата складення повного судового рішення: 29.01.2020р.