26.02.20
22-ц/812/401/20
           
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 488/3753/17 
Провадження № 22-ц/812/401/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
за участю приватного виконавця Куліченка Д.О.,
  стягувача  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2019 року, постановлену суддею Селіщевою Л.І., в приміщенні того ж суду за результатами розгляду подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду із даним поданням, в обґрунтування якого вказав, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 59293437 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 14.03.2019 р. по справі № 488/3753/17, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 456 281 грн. Вказане виконавче провадження було відкрито 06.06.2019 року.
За вказаним виконавчим документом боржником є – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вжитими ним заходами у виконавчому провадженні було встановлено, що у боржника відсутні грошові кошти та майно (крім житлового будинку), на які можливо звернути стягнення. При цьому ним було вжито усіх передбачених законом заходів для виявлення такого майна, а також було направлено боржнику усю належну їй кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання – АДРЕСА_1 . Приватним виконавцем було встановлено, що житловий будинок за вказаною адресою належить боржнику – ОСОБА_2 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 03.01.1978 р. № 463, посвідченого 5-ю Миколаївською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого у Миколаївському КП МБТІ 17.12.1995 р. № 19977. Однак, відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформація щодо власника вказаного будинку відсутня. 
Приватний виконавець вважає, що боржник свідомо не реєструє право власності на даний житловий будинок з метою ухилення від виконання рішення суду. Ця обставина перешкоджає виконавчому провадженню у справі, унеможливлює звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації його з прилюдних торгів, обмежує право стягувача на своєчасне виконання судового рішення в розумний строк.
        Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2019 року відмовлено у задоволені його подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано за боржником належним чином в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, з тієї підстави, що приватним виконавцем не надано оцінку нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_2 . 
Як зазначає приватний виконавець, він звертається вже з поданням іншого змісту, і вважає, що процедура визначення вартості майна боржника передбачена ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець визначає вартість арештованого майна. Проте, з урахуванням того, що право власності на майно не зареєстровано за боржником в установленому законом порядку, виконавець і не має повноважень розпочинати процедуру звернення стягнення, адже не має повноважень арештовувати таке майно і в подальшому провести його оцінку. Визначення вартості нерухомого майна боржника можливо лише після проведення його опису та арешту, що в даному випадку неможливо, у зв`язку з тим, що право власності на майно не зареєстровано за боржником в установленому законом порядку. 
Посилаючись на викладене, приватний виконавець Куліченко Д.О. просив звернути стягнення на нерухоме майно – житловий будинок АДРЕСА_2 , право власності на яке не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 в установленому законом порядку. 
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2019 року закрито провадження за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Не погодившись з ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2019 року, приватний виконавець Куліченко Д.О. звернувся до суду апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення по справі, а саме про задоволення подання приватного виконавця. 
В апеляційній скарзі зазначає, що він звернувся до суду з поданням іншого змісту та усунув недоліки, які були зазначені в ухвалі суду від 01.07.2019 року. Також надав суду нові докази, зокрема акт і вимогу виконавця та документи підтверджуючі введення будинку в експлуатацію. Посилається на те, що судом допущено надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що суперечить принципу верховенства права.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на норми ст. 186, 353 ЦПК України, оскільки вони регулюють порядок відкриття позовного провадження і не можуть бути застосовані до процесуальних питань, пов`язаних з розглядом подань виконавців в порядку передбаченому розділом VI ЦПК України.
       В судовому засіданні приватний виконавець Куліченка Д.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Стягувач ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу приватного виконавця.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Ухвала суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавчий лист, виданий Корабельним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в загальному розмірі 456281,00 грн. на виконання заочного рішення по справі № 488/3753/17. 
01 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Ухвалою Корабельного районного суду від 02 липня 2019 року у задоволенні подання було відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року ухвалу суду від 02 липня 2019 року змінено в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у постанові, однак в іншій частині вказана ухвала залишена без змін.
19 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у тому ж виконавчому провадженні відносно того ж об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою Корабельного районного суду від 26 липня 2019 року у відкритті провадження за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року ухвалу суду від 26 липня 2019 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного суду від 24 вересня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
06 серпня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. знову звернувся до суду із за поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у тому ж виконавчому провадженні відносно того ж об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою Корабельного районного суду від 01 жовтня 2019 року у відкритті провадження за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України.
10 вересня 2019 р. приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. в четверте звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у тому ж виконавчому провадженні відносно того ж об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою Корабельного районного суду від 24 вересня 2019 року у задоволенні подання було відмовлено. Дана ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась. 
Проаналізувавши зазначені обставиниви, суд дійшов висновку, що приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звертаючись до суду із даним поданням, фактично звернувся до суду із поданням про той самий предмет - звернення стягнення на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, і з тих самих підстав - неможливість виконання рішення у зв`язку з відсутністю відомостей про право власності у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, яке є аналогічним з поданнями поданими раніше, по яким судами першої інстанції постановлено ухвали, які залишені судом апеляційної інстанції без змін, і по якій відмовлено у відкритті касаційного провадження. Докази, додані приватним виконавцем до даного подання, подавалися ним раніше до інших подань та були вже предметом неодноразового дослідження судом першої та апеляційної інстанції.
Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, які передбачені п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. 
Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі зазначеному в тексті ухвали суду.
Згідно п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України набрання законної сили рішенням суду або ухвалою суду про закриття провадження у справі, які ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами, є підставою для закриття провадження по справі.
Абзацом 2 ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Згідно із ч. 10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. 
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку від 05 грудня 2019 року, яке надійшло на адресу суду 12 грудня 2019р., приватний виконавець посилався на те, що за боржником у виконавчому провадженні № 59293437 ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку не зареєстроване, інше майно та кошти, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє. 
Зокрема, ним зазначалося, що згідно відповіді ММБТІ від 07 червня 2019 року, за матеріалами інвентаризаційної справи за ОСОБА_2 на підставі дублікату від 23.06.2015р. № 2-113, посвідченого ОСОБА_4 М.О., зареєстрованого в КП ММБТІ 23.10.2001р. за №19977 замість договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 03.01.1978р. № 463, посвідченого 5-ю Миколаївською нотаріальною конторою, в КП ММБТІ 17 грудня 1995р. за № 19977 зареєстрований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, в Реєстрі відсутня будь-яка інформація стосовно власника вказаного майна, а саме будинку, на який необхідно звернути стягнення з метою виконання рішення суду. 
На думку приватного виконавця боржник свідомо не зареєстрував право власності на житловий будинок в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою унеможливлення звернення стягнення на вказане майно на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі №.488/3753/17.
Також приватний виконавець посилався на те, що відсутність запису про право власності на вказаний житловий будинок в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно перешкоджає виконавчому провадженню, унеможливлює звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації його з прилюдних торгів, обмежує право стягувача на своєчасне виконання судового рішення в розумний строк.
Крім того, приватний виконавець в поданні посилався на те, що раніше, а саме 25.06.2019р. він вже звертався до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстроване ним належним чином в Реєстрі права власності на нерухоме майно. Однак, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.07.2019р. у задоволенні подання було відмовлено. Приватний виконавець не згоден з мотивами відмови, викладеними в тексті цієї ухвали суду, оскільки визначення вартості нерухомого майна боржника можливо лише після проведення його опису та арешту, що в даному випадку не можливо у зв`язку з тим, що право власності на майно не зареєстровано за боржником в установленому законом порядку.
Зазначав приватний виконавець також на те, що після постановлення ухвали він усунув недоліки, які були зазначені в ухвалі суду від 02.07.2019р. та в інших.
       Матеріали справи містять в собі дані про те, що приватний виконавець неодноразово (5 разів) звертався до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у межах одного і того ж виконавчого провадження, про той самий предмет - звернення стягнення на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, і з тих самих підстав - неможливість виконання рішення у зв`язку з відсутністю відомостей про право власності у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно,
Подання від 25.06.2019р., на яке посилається приватний виконавець, надійшло на адресу суду 01.07.2019р.
        Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2019 року відмовлено у задоволені його подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано за боржником належним чином в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, з тієї підстави, що приватним виконавцем не надано оцінку нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_2 . 
Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року ухвалу суду від 02 липня 2019 року змінено в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у постанові, в іншій частині вказана ухвала залишена без змін.
Після цього приватний виконавець звертався з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, ще 23.07.2019р., 20.08.2019р., 18.09.2019р. та 12.12.2019р.
Звертаючись з поданням від 05 грудня 2019 року, яке надійшло на адресу суду 12 грудня 2019року, приватний виконавець просив суд звернути стягнення на те ж саме нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою:   АДРЕСА_1 , посилаючись в обґрунтування подання на ті ж самі обставини (зокрема, ті ж документи, видані ММБТІ, акт та вимогу виконавця), які були зазначені ним в поданні від 10 вересня 2019р., яке надійшло на адресу суду 18 вересня 2019р., і за результатами розгляду якого по суті заявлених вимог ухвалою Корабельного районного суду від 24 вересня 2019 року у задоволенні подання було відмовлено. Дана ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась.
За такого суд вірно в ухвалі, яка є предметом перегляду у даній справі, дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження за поданням приватного виконавця від 05 грудня 2019р., яке надійшло на адресу суду 12 грудня 2019року.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що постановляючи ухвалу, яка є предметом оскарження у даній справі, суд посилався на те, що 01 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. вже звертався до суду із поданням про той самий предмет і з тих самих підстав та ухвалою суду від 02 липня 2019 року, яка в апеляційному порядку не оскаржувалася, у задоволенні подання було відмовлено, не відповідають матеріалам справи та тексту ухвали, яка є предметом перегляду, так як суд в тексті ухвали посилався також на інші звернення приватного виконавця, в тому числі і на його передостаннє звернення від 10 вересня 2019р., за результатами розгляду якого була постановлена ухвала суду від 24 вересня 2019р. про відмову у задоволенні подання, і яка не оскаржувалася в апеляційному порядку.
Не є підставою для скасування ухвали суду також посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги, що приватним виконавцем були усунуті недоліки, які були зазначені в ухвалі від 02 липня 2019р., що суду були надані нові докази, зокрема акт і вимогу виконавця та документи, що підтверджують введення будинку в експлуатацію, оскільки, розглядаючи по суті подання приватного виконавця, датоване 10 вересня 2019р., та постановляючи ухвалу від 24 вересня 2019р., суд давав аналіз тим же доказам, на які посилається приватний виконавець в останньому поданні та в апеляційній скарзі. 
Так, і до подання від 10 вересня 2019р., і до подання від 05 грудня 2019р. приватним виконавцем були надані матеріали ММБТІ, зокрема, виписка із рішення виконкому Корабельної районної ради народних депутатів № 149 від 17 листопада 1995р. про затвердження акту закінчення будівництва та вводу в експлуатацію спірного будинку, акт прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 09.03.1977р., дублікат договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, погашений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 09.03.1977р. з відміткою про реєстрацію вказаного в цьому документі жилого будинку  на адресою АДРЕСА_1  за ОСОБА_2  в БТІ 07 грудня 1995р. за № 19977, а також вимоги приватного виконавця, в тому числі і від 22 липня та 03 вересня 2019р., та акти, в тому числі і від 23 липня та 03 вересня 2019р.
Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі також на те, що судом допущено надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що суперечить принципу верховенства права, що суд першої інстанції безпідставно послався в ухвалі суду на норми ст. 186, 353 ЦПК України, так як вони регулюють порядок відкриття позовного провадження і не можуть бути застосовані до процесуальних питань, пов`язаних з розглядом подань виконавців в порядку передбаченому розділом VI ЦПК України, оскільки в даному випадку судом вирішувалося питання про закриття, а не про відкриття провадження у справі і на зазначені норми права суд в ухвалі, яка є предметом перегляду, не посилався.
Крім того, слід зазначити, що судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень, є одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій.
Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом V1 Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.1 постанови ВССУ №8 від 25 вересня 2015р. про затвердження Узагальнення «Про практику розгляду судами 
процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» під час розгляду питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, судам слід брати до уваги також роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від  12 червня 2009 року № 5  «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15  «Про судову практику в справах про банкрутство», постанові пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 6  «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», постанові пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», тощо. 
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму) - про відкриття провадження у справі; статті 26,27,45 ЦПК ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму) - щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов`язків; статті 74-77 ЦПК ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму) - про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу 111 ЦПК ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму) - про судовий розгляд; глав 1,2 розділу V ЦПК ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму) - щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо. 
ЦПК України складається з 13 розділів. За загальним правилом положення першого розділу ЦПК України «Загальні положення» підлягають застосовуванню під час розгляду будь-якої справи, яка підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, але з урахуванням особливостей щодо порядку розгляду справ, викладених у наступних розділах ЦПК України. 
Тобто, у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких процесуальних питань мають застосовуватися положення ЦПК України, які передбачені розділом 1 ЦПК України, в тому числі щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов`язків, про судові виклики та повідомлення, про надання чи витребування доказів, про їх належність та допустимість, тощо.
У жодній зі статей розділу VI ЦПК України законодавець не зазначив, які процесуальні дії має вчинити суддя, отримавши заяву чи подання, пов`язані з виконанням судових рішень. У судах це питання вирішується по-різному.
Системний аналіз норм ЦПК України свідчить про те, що при надходженні заяв, подань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), суд має вирішити питання щодо прийняття заяви чи подання до свого провадження та призначення судового засідання.
Матеріали справи свідчать про те, що суд, отримавши подання приватного виконавця, призначив справу до розгляду, про що свідчать телефонограми з повідомленням учасників процесу про час розгляду справи, заяви стягувача та приватного виконавця про розгляд справи у їх відсутність.
Питання про можливість закриття провадження у справі також не врегульовано жодною зі статей розділу VI ЦПК України.
За такого за відсутності спеціальної норми щодо вирішення даного процесуального питання, мають застосовуватися положення ЦПК України, які передбачені розділом 1 ЦПК України. 
Аналіз зазначених норм права у їх сукупності свідчить про помилковість тлумачення приватним виконавцем норм процесуального права щодо безпідставності застосування при розгляді подання приватного виконавця положень розділу 1 ЦПК України, в тому числі і щодо закриття провадження у справі.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи подання приватного виконавця та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні ухвали про закриття провадження у справі були належним чином оцінені подані приватним виконавцем докази, повно встановлені фактичні обставини справи, правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича залишити без задоволення.
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 лютого 2020 року