03.02.20
22-ц/812/1/20
Єдиний унікальний номер судової справи № 490/5759/15-ц
Провадження № 22-ц/812/1/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     

П О С Т А Н О В А
Іменем України

28 січня 2020 року                                                                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,
при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,
за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідачів - ОСОБА_2 І. ОСОБА_3 .,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
акціонерного товариства «УКРСИББАНК»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щербиною С.В., вступна та резолютивна частини якого проголошені цього ж дня, повний текст складено 22 лютого 2019 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК») до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та зустрічним позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В
У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»( далі - Банк), та ОСОБА_4 21 грудня 2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту №11101510000. За умовами цього договору Банк надав останньому кредитні кошти у сумі 60660,00 швейцарських франків, а позичальник, в свою чергу, взяв на себе зобов`язання повернути вищезазначені кошти у повному обсязі не пізніше 20 грудня 2027 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інших термінів повернення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 7.99% річних.
З метою своєчасного та повного виконання зобов`язань за цим договором, 21 грудня 2006 року між Банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки №80013, за умовами якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 покладених на нього вищевказаним кредитним договором обов`язків.
Банк свої обов`язки за вищевказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, кошти на відкритий на ім`я ОСОБА_4 рахунок перерахував.
Проте відповідач свої обов`язки виконував неналежним чином і станом на 27 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 44690,55 швейцарських франків кредитних коштів та процентів, а також пені за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків у сумі 18025грн.72 коп. 
На адресу відповідачів 31 березня 2015 року Банком направлялися вимоги про наявність заборгованість та необхідність її погашення. Між тим, їх залишено без відповіді.
Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року відкрито провадження за даною позовною заявою, а наступною ухвалою цього ж суду від 08 грудня 2015 року, справу передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.
Не погодившись з даним позовом, у серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача.
Мотивуючи позовну заяву вказував, що він не отримав вказані у кредитному договорі кошти, а отже вони із власності банку не виходили. Наданий Банком на підтвердження документ «виписка про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 з 21 грудня 2006 року» не може бути належним доказом здійснення вказаних в ньому операцій. Крім того, у кредитному договорі всупереч вимогам ч.2 та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» детальний розпис загальної вартості кредиту не відповідає дійсному значенню, повна вартість кредиту незазначена взагалі, не вказано розмір реальної відсоткової ставки, суми абсолютного значення подорожчання кредиту. Більш того, Банк не надав йому повної інформації про істотні умови кредитування, сукупну вартість кредиту та інші суттєві умови необхідні для укладення кредитного договору.
Під час укладення даного кредитного договору Банк навмисно ввів його в оману щодо ціни та відсоткової ставки кредиту, а тому його волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які є насправді, суперечило його волевиявленню на укладання договору саме на таких умовах. Таке створило помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.
Враховуючи викладене та уточнивши свої вимоги, залучивши в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову ОСОБА_5 , позивач за зустрічним позовом остаточно просив:
- визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту №11101510000 від 21 грудня 2006 року ;
-визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки №80013 від 21 грудня 2006 року укладений між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк»;
-визнати недійсним з моменту укладення, договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений 25.12.2007 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2772, Реєстраційний номер обтяження: 4328809;
-зняти заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована в реєстрі за № 4287798 реєстратором: приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.; 
-виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером обтяження 4287798 про заборону на нерухоме майно на вказаний об`єкт обтяження РПВН: 9844524; виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 4328809, про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 , номер за РПВН 9844524.
Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2017 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.
Рішенням того ж суду від 15 лютого 2019 року в задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено:
- визнано недійсним з моменту укладання договір про надання споживчого кредиту №11101510000 від 21 грудня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 ;
- визнано недійсним з моменту вчинення договір поруки №80013 від 21.12.2006р., укладений між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк»;
- визнано недійсним з моменту укладення Договір іпотеки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м):68,0, житлова площа (кв.м): 24,00, номер РПВН: 9844524, укладений між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2772, реєстраційний номер обтяження: 4328809; 
- знято заборону відчуження нерухомого майна, квартири, однокімнатної, адреса: АДРЕСА_1 , Загальна площа (кв.м):68,0, Житлова площа (кв.м):24,00, що зареєстрована в реєстрі за № 4287798 реєстратором: Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером обтяження 4287798 про заборону на нерухоме майно на вказаний об`єкт обтяження РПВН: 9844524;
- виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 4328809, про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 , загальна площа (кв.м):68,0, житлова площа (кв.м):24,00, номер за РПВН 9844524;
- стягнуто з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_4 судові витрати у сумі 704,80 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Банк подав на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи яку вказував, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалено за неповного з`ясування обставин справи та з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Так, зокрема в порушення норм матеріального права суд першої інстанції не дослідив у повній мірі всі фактичні обставини справи щодо договірних умов оспорюваного кредитного договору; є незрозумілим, яка редакція Закону України «Про захист прав споживачів» була застосована; безпідставно застосовано до даних правовідносин Закон України « Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом». Крім того, в порушення норм процесуального права АТ «УкрСиббанк» не був належним чином повідомлений про всі дати слухання справи, що призвело до неповного, не всебічного розгляду цієї справи, без врахування всіх обставин, які мають значення для справи.
Висновок експерта є неналежним доказом та помилкового взятий до уваги, з врахуванням того, що АТ «УкрСибанк» не було відомо про призначення судової експертизи, експертне дослідження проведено в односторонньому порядку без участі Банку, даний висновок є необґрунтованим і стосується відповідей на питання, які не ставилися, і щодо яких було поставлено завдання на проведення експертизи. Більш того, само по собі питання надання інформації, є аналізом змісту правочину, та не входить до меж судової економічної експертизи.
З врахуванням викладеного, АТ «УкрСиббанк» просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідачів, вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовних заяв та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з такого.
Згідно ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з положеннями п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо того, що справу розглянуто судом за відсутності позивача АТ «УкрСиббанк», неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів прийшла до такого.
За приписами ч.5 ст.4 ЦПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч.1,3,5,10 ст.128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, виходив з того, що позивач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надав заяви про розгляд справи за його відсутні.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи. 
Так, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року відкрито провадження за даною позовною заявою, а наступною ухвалою цього ж суду від 08 грудня 2015 року, справу передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва ( т.1 а.с. 90,111).
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року справу прийнято до провадження цього суду ( т.1 а.с. 117).
Після чого справа до розгляду призначалася неодноразово.
У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, який ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2017 року об`єднано з первісним позовом в одне провадження ( т.2 а.с. 96-101,146а).
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 11 грудня 2017 року у справі призначено судову-економічну експертизу, висновок якої надійшов до суду 08 серпня 2018 року( т.2 а.с. 147,154).
Після повернення справи до суду з експертної установи, розгляд справи ( за відсутності ухвали суду про відновлення провадження у справі) призначався до слухання неодноразово:
19 жовтня 2018 року розгляд справи відкладено на 21 листопада 2018 року, у зв`язку з знаходженням судді у іншому процесі ( т.2 а.с 219);
21 листопада 2018 року розгляд справи відкладено на 13 грудня 2018 року, у зв`язку з знаходженням судді у нарадчій кімнаті на 13 грудня 2018 року ( т.2 а.с. 223);
13 грудня 2018 року розгляд справи відкладено на 14 січня 2019 року, у зв`язку з знаходженням судді у іншому процесі ( т.2 а.с.230);
14 січня 2019 року розгляд справи відкладено на 15 лютого 2019 року, у зв`язку з знаходженням судді у іншому процесі ( а.с.231)
У матеріалах справи наявні оформлені бланки судових повісток на адресу позивача на вищевказані дати, за винятком 15 лютого 2019 року, проте інформація щодо направлення цих судових повісток за місцем знаходження юридичної особи - АТ «УкрСиббанк» - позивача за первісним, відповідача за зустрічним позовом, та їх отримання відсутня ( т.2 а.с.196, 222,229). 
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження повідомлення позивача АТ «УкрСиббанк» про дату, час та місце розгляду справи, як того вимагають положення ст.130 ЦПК України, і про це останній вказує в апеляційній скарзі, та з огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права.
Вирішуючи питання по суті колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).
Згідно з ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11101510000 на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.6-11). 
Згідно умов вказаного договору (п.1.1,1.2.1,1.2.2) банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти у сумі 60660 швейцарських франків. Надання кредитних коштів здійснюється у термін 22 грудня 2006 року, а позичальник у будь-якому випадку зобов`язується повернути Банку кредит у повному обсязі не пізніше до 20 грудня 2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного Банком терміну( дострокового) відповідно до умов розділу ІІ цього Договору на підставі будь-якого з п.п 2.3,4.9,5.5,5.6,5.10,7.4,9.2,9.14 Договору.
Відповідно до п.1.3 Договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлена у розмірі 7,99% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 даного Договору. У випадку якщо Банк не повідомив Позичальника про зміну процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому п.9.3 даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередній місяць.
Сторони домовилися що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин передбачених ч.1 п.9.2 Договору ( п.1.3.2).
Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України ( п.1.3.3).
Відповідно до п.1.3.4 кредитного договору, погашення нарахованих процентів відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який було нараховано проценти.
Зі змісту п.1.5 кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.
Розмір щомісячного платежу за тілом кредиту становить 240.71 швейцарських франків, який погоджено сторонами шляхом підписання графіку погашення кредиту - Додаток №1 до Договору ( т.1 а.с.12-17).
Згідно з Додатковими угодами №1 та №2 укладеними між банком та ОСОБА_4 10 та 25 березня 2009 року відповідно, сторони досягли згоди про погашення нарахованих відсотків з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який було нараховано проценти. Такі зміни погоджено сторонами та підписано графіки погашення кредиту (т.1 а.с.18,19-23,24,25-29).
Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_5 21 грудня 2006 року укладено договір поруки №80013. За умовами якого, поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за цим кредитним договором. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (т.1 а.с. 30,31).
Відповідно з виписки про рух коштів, меморіального ордеру №0601954430 від 22 грудня 2006 року вбачається, що ОСОБА_4 22 грудня 2006 року згідно угоди № 1110510000 шляхом перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_2 , надано кредит у сумі 60 660,00 швейцарських франків ( т.3 а.с.47).
25 грудня 2006 року, в забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 перед банком за вищевказаним кредитним договором, між сторонами було укладено Договір іпотеки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2006 року (т.2 а.с.102- 103).
Однак, ОСОБА_4 покладені на нього умовами цього договору зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого утворилася заборгованість.
Відмовляючи у задоволенні позову Банку до відповідачів про солідарне стягнення вказаного розміру кредитної заборгованості за кредитними договорами, суд першої інстанції виходив з того, що Банком не доведено факт отримання і користування позичальником грошовими коштами, сума яких обумовлена сторонами у кредитному договорі.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, з наступних мотивів.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 березня 2015 року Банк звернувся до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 із письмовими вимогами у яких зазначав, що станом на 17 березня 2015 року за Договором №1110510000 від 21 грудня 2006 року наявна заборгованість в розмірі 43 827.86 швейцарських франків, з яких: 41797.25 швейцарських франків кредитна заборгованість, в тому числі: прострочена 1838.31 швейцарських франків; 2030.61 швейцарських франків прострочена заборгованість по процентам та нараховані штрафні санкції ( т.1 а.с.53-54,55-56).
У вказаних вимогах Банк вимагав усунення порушень кредитних договорів, зазначаючи при цьому, що у випадку непогашення простроченого грошового зобов`язання протягом 31 календарного дня з дня отримання цієї вимоги, Банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає від позичальника і поручителя як солідарного боржника, дострокового повернення всієї суми кредитів за обома кредитними договорами та повної сплати за кредитами з 32 календарного дня, з дати одержання позичальником та поручителем цих повідомлень про дострокове повернення кредитів. При цьому, у разі неотримання позичальником та поручителем вказаних повідомлень термін повернення кредитів вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту.
Вказані вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не отримали, що підтверджується копія поштових відправлень, повернутих Банкові за закінченням терміну зберігання (т.1 а.с.57-63, 64-65,66-67).
З врахуванням того, що ні позичальник, ні поручитель у встановлені банком у згаданих письмових вимогах терміни свої зобов`язання щодо погашення простроченої заборгованості за вказаними кредитними договорами не виконали, Банк, користуючись свої правом, достроково 16 червня 2015 року в межах встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку дійсності поруки звернувся до суду з позовом про стягнення в солідарному порядку з обох згаданих відповідачів всієї суми заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2006 року.
З наданого Банком розрахунку вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 кредитних зобов`язань утворилась заборгованість, яка станом на 27 травня 2015 року складає - 44 690.55 швейцарських франків, з яких: 41797,25 швейцарських франків - кредитна заборгованість; 2893,30 швейцарських франків - заборгованість по процентам ( станом на 30 квітня 2015 року) та 18025 грн.72 коп. пеня за порушення строків повернення кредиту, з яких: 8751 грн.68 коп.- пеня за прострочення сплати кредиту, 9274 грн.04 коп. - пеня за прострочення сплати процентів ( станом на 27 травня 2015 року).
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що він не отримав вказані у кредитному договорі кошти, а наданий на підтвердження документ «виписка про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 з 21 грудня 2006 року» не може бути належним доказом здійснення вказаних в ньому операцій. 
За клопотанням представника позивача апеляційним судом по справі було призначено судово-економічну експертизу.
Відповідно до висновку експерта Одеського НДІСЕ Миколаївське відділення №19-8884/885 від 22 листопада 2019 року підтвердити бухгалтерськими та первинними документами як отримання позичальником ОСОБА_4 коштів за кредитним договором №11101510000 від 21 грудня 2006 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» (в якій валюті і на якій підставі) та дату їх отримання, так і повернення позичальником коштів відповідно до цього кредитного договору та загальну суму повернутих позичальником кредитних коштів та дату їх повернення не надається можливим.
Також не є можливим встановити заборгованість по кредиту станом на 27 травня 2015 року( т.4 а.с.100-140).
Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.
Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У разі не спростування презумпції правомірності договору, визначеної ст.204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
На думку колегії суддів, вказаний висновок не спростовує як факт видачі та отримання кредитних коштів позичальником, так і факт наявність заборгованості відповідача перед банком, оскільки беззаперечних доказів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_4 кредитної заборгованості матеріали справи та висновок експерта не містять. До того ж сам по собі вищезазначений висновок експерта від 22 листопада 2019 року, як письмовий доказ у цивільній справі, не є беззаперечним та достатнім доказом, що свідчить про неотримання позичальником кредиту та безпідставність вимог банку щодо його повернення позичальником.
У контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, враховуючи ч. ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст.642 ЦК України, оскільки вищезазначені фактичні дії можуть вказувати на наявність волевиявлення на виконання умов кредитного договору та додаткових угод до нього, слід також врахувати поведінку відповідача, зокрема, звернення ОСОБА_4 до Банку із заявою про надання кредиту на придбання квартири, передача її в іпотеку, страхування цього нерухомого майна, укладання додаткових угод до цього договору у 2009 році, часткове виконання кредитного договору протягом тривалого часу з 21 грудня 2006 року по серпень 2014 року.
З огляду на викладені обставини, заперечення ОСОБА_4 щодо неотримання ним коштів є надуманими, а висновок суду першої інстанції - необґрунтованим. 
За такого, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову Банку про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором. Відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості за спірним кредитним договором, а висновок експерта не спростовують презумпцію правомірності договору про надання споживчого кредиту та чинності зобов`язань, які виникли на підставі вказаного договору.
Між тим, вирішуючи даний спір слід врахувати, що 31 березня 2015 року банк звернувся до відповідачів із вимогою про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, змінивши строк кредитування на 11 травня 2015 року (відомості про отримання позичальником вимоги в матеріалах справи відсутні).
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).
Із наданого до суду Банком розрахунку вбачається, що проценти за користування кредитом нараховано станом на 30 квітня 2015 року, пеня - станом на 27 травня 2015 року.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення нарахованої після закінчення строку кредитування за договором про надання споживчого кредиту (11 травня 2015 року) пені у розмірі 109 грн. 48 коп. є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь Банку заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11101510000 від 21 грудня 2006 року станом на 27 травня 2015 року у розмірі 44 690 швейцарських франків 55 сантимів, з яких: 41797 швейцарських франків 25 сантимів - кредитна заборгованість; 2893 швейцарських франків 30 сантимів - заборгованість по процентам та 17916 грн.04 коп. пені за порушення строків повернення кредиту, з яких: 8699 грн.71 коп.- пеня за прострочення сплати кредиту, 9216 грн.53 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови цього договору є несправедливими. З моменту укладання договору ОСОБА_4 був введений в оману щодо істотних умов договору – ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення його на укладання цього договору у вигляді на розмірах, які є насправді, суперечили його волевиявленню на укладання договору саме на таких умовах.
Колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, а також договорів іпотеки та поруки, які є похідними від основного договору.
Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі №6-806цс16).
Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу).
Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207,640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як зазначено в абзаці 1 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, який діяв на момент укладення оскаржуваного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими:
1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;
2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;
3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;
4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.
З огляду на матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 , оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів.
Твердження позову щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.
Обираючи способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Так, згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним, зокрема вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.
Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якою ОСОБА_6 обґрунтовував свої позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися у даному випадку відповідачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Із змісту кредитного договору п.9.13 вбачається, що підписання даного договору свідчить про те, що всі умови даного договору ОСОБА_4 цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписання цього договору Позичальник отримав інформаційний лист відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таке свідчить проте, що перед укладенням договору ОСОБА_4 не був позбавлений можливості ознайомитися з його умовами, за отриманням додаткових роз`яснень не звертався. Сам договір і додатки до нього містять вичерпну і повну інформацію щодо умов кредитування.
Апеляційний суд враховує, що позичальник не скористалася правом споживача (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту укладення договору, питання про розірвання кредитного договору ОСОБА_4 не порушував, виконував його умови з грудня 2006 року по 2014 рік і погашав кредитну заборгованість, тобто визнавав умови договору. До суду з вимогами про визнання кредитного договору недійсним звернувся лише після пред`явлення до нього Банком позову про стягнення заборгованості, і то після двох років перебування справи у проваджені суду ( серпень 2017р. ).
Отже, колегія суддів констатує, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позичальник на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо роз`яснення його умов та в подальшому виконував їх; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
Існування перешкод у можливості ознайомитися з умовами договору до його підписання ОСОБА_4 не довів. Натомість поданим доказами підтверджується, що позичальник прийняв від банку кредитні кошти, придбав за них нерухоме майно, і приступила до виконання своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості шляхом щомісячної сплати ануїтетного платежу у розмірі 240.71 шв.фр.; жодних заперечень щодо порядку погашення заборгованості не заявляла.
Оскільки умови укладеного між сторонами договору містять необхідну інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним відповідно до статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 не довів підстав, передбачених ст.ст.203,230 ЦК України, ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним кредитного договору від 21 грудня 2006 року та визнання недійсним договору поруки та іпотеки, а відтак у задоволені зустрічного позову належить відмовити.
Його твердження про укладення спірного договору у зв`язку з використанням банком нечесної підприємницької практики та шляхом введення її в оману є безпідставними і недоведеними.  
Судом апеляційної інстанції не встановлено наявність між сторонами дисбалансу у правах та обов`язках за договором та позичальник не конкретизує їх у позові.
Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи ОСОБА_4 ґрунтуються виключно на його твердженнях і спростовуються самим змістом договору, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору №11101510000 від 21 грудня 2006 року, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 та ст.ст. 11, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», такі і відсутні підстави для визнання недійсними договору поруки та іпотеки, зняття заборони, виключення з реєстру заборон запис про спірне нерухоме майно та виключення з державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою іпотечного майна, які є похідним.
Виходячи із вищевикладеного, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про визнання недійсним кредитного договору та інших вимог, які є похідними.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову Банку та відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 .
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати пов`язані із проведенням експертизи.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову - судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При звернення до суду з даним позовом АТ «УкрСиббанк» сплачено 3654 грн. судового збору, а за звернення до суду з апеляційною скаргою 6538 грн.20 коп., а всього 10192 грн.20 коп. Зважаючи на задоволення позову та апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» з кожного із відповідачів належить стягнути по 5096 рн.10 коп. судових витрат по сплаті судового збору.
Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст.88 ЦПК України (ст.141 ЦПК України в чинній редакції) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 26 липня 2019 року за клопотанням АТ «УкрСиббанк» у справі було призначено судово-економічну експертизу, оплату за проведення якої покладено на позивача - АТ «УкрСиббанк».
02 січня 2020 року до апеляційного суду надійшов висновок експерта №19-884/885 від 22 листопада 2019 року, за виконання якого АТ «УкрСиббанк» сплатило 37680 грн., що підтверджується платіжним дорученням №0017863344 від 20 вересня 2019 року (т.3 а.с.190,211, т.4 а.с.100-140).
Тому, зважаючи задоволення апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» у даній справі, відповідно до положень ст.141 ЦПК України вказані витрати необхідно стягнути в рівних частках із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь АТ «УкрСиббанк» в розмірі 37680 грн., тобто з кожного із відповідачів підлягає стягненню по 18 840 грн.
Таким чином з ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» з кожного належить стягнути по 23936 грн.10 коп. судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту - задовольнити частково.
Стягнути солідарно з  ОСОБА_4  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Миколаїв, зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ),  ОСОБА_5  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - м. Миколаїв, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства „УКРСИББАНК" заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №11101510000 від 21 грудня 2006 року станом на 27 травня 2015 року у розмірі 44 690 (сорок чотири тисячі шістсот дев`яносто) швейцарських франків 55 сантимів, з яких: 41797 (сорок одна тисяча сімсот дев`яносто сім) швейцарських франків 25 сантимів - кредитна заборгованість; 2893 ( дві тисячі вісімсот дев`яносто три) швейцарських франків 30 сантимів - заборгованість по процентам та 17916 (сімнадцять тисяч дев`ятсот шістнадцять) грн.04 коп. пеня за порушення строків повернення кредиту, з яких: 8699 (вісім тисяч шістсот дев`яносто дев`ять ) грн.71 коп.- пеня за прострочення сплати кредиту, 9216( дев`ять тисяч двісті шістнадцять ) грн.53 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.
Стягнути з  ОСОБА_4  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Миколаїв, зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_3 ), ОСОБА_5  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - м. Миколаїв, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства «УКРСИББАНК» з кожного по 23936 (двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять шість) грн.10 коп. судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді:                                                                         Т.М. Базовкіна

       Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.