ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 р.	Справа № 440/1792/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року, (головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, повний текст складено 28.10.2019 року) по справі № 440/1792/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Державної податковох служби України      третя особа        Головне управління ДПС у Полтавській області 
          про визнання протиправною та скасування податкової консультації,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 14.02.2019 р. №543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 14.02.2019 р. №543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Державна фіскальна служба України (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи.
Зазначає  про не врахування судом, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є ФО-П, зобов`язана сплачувати та подавати звітність єдиного внеску окремо за кожним видом діяльності. Особи, які провадять незалежну професійну діяльність, повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску. При цьому, з 01.01.2017 р., якщо така особа не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від незалежної професійної діяльності, вона зобов`язана визначити базу нарахування  єдиного внеску, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем. Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Отже, у позивача є обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок. Крім того, апелянт зазначив про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., оскільки позивачем не надано належних доказів, що підтверджують взаємозв`язок понесених витрат з наданими послугами.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.Зазначає, що індивідуальна податкова інформація  не відповідає принципам законності та належного врядування, а саме податковим органом застосовано приписи п.16 Порядку № 435 про обов`язок формування та подання звіту фізичною особою підприємцем, яка має ознаку незалежної професійної діяльності , які не відповідають положенням п.п.4 та 5 ч.1 ст.4 Закону України " Про збір та облік єдиного внесу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та не підлягають застосуванню.  Також індивідуальна податкова консультація не містить роз`яснення щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, а отже не містить обов`язкової складової, визначеної п.п.14.1.172 , п.14.1 ст.14 та п.52.1 ст.52 АК України.  Зазначає також, що позивачем надано належні докази в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 4 ст.  229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що  апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню  з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач зареєстрований як ФО- П та перебуває на обліку у ДПІ у м. Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області з 08.09.2005 р., з 01.01.2012 р. позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, ставка податку 5 %, група 3, види господарської діяльності - консультування з питань комерційної діяльності й керування,  що підтверджується  свідоцтвом платника єдиного податку,  свідоцтвом про державну реєстрацію  ФО-П, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та ФО-П, довідкою про взяття на облік платника податків (а.с. 14, 15,17, 19).
15.11.2010 р. ОСОБА_1 видано ліцензію на діяльність арбітражного керуючого, 18.07.2013 р. - свідоцтво про право здійснення діяльності арбітражного керуючого  (а.с. 16, 18).
Податковим органом видано довідку про взяття з 16.01.2019 р. арбітражного керуючого ОСОБА_1  на облік як платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру. ( а.с. 21).
19.01.2019 р. позивач звернувся до ДФС України та  просив надати індивідуальну податкову консультацію щодо порядку обліку та оподаткування діяльності ФО-П з ознакою незалежної професійної діяльності (арбітражного керуючого) ОСОБА_1 як особи, що провадить незалежну професійну діяльність, а саме: чи потрібно йому зареєстрованому як ФО-П окремо ставати на податковий облік як особа, що провадить незалежну професійну діяльність; чи потрібно ФО-П, арбітражному керуючому ОСОБА_1 вести податковий облік та сплачувати податки, ЄСВ окремо по фізичній особі - підприємцю та окремо по особі, що провадить незалежну професійну діяльність; у випадку реєстрації як ФО- П з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, яким чином він має проводити податковий облік та які податки та збори сплачувати від здійснення діяльності арбітражного керуючого як основного виду діяльності згідно КВЕД (а.с. 22-24).
14.02.2019 р.  ДФС України надано індивідуальну податкову консультацію № 543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК, у якій з посиланням на положення  Податкового кодексу України, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 р. № 435, Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 р. № 1588, зазначено, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є фізичною особою - підприємцем, зобов`язана сплачувати та подавати звітність з єдиного внеску окремо за кожним видом діяльності. Зазначає, що платник єдиного внеску, визначений у пункті 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем. (а.с.27-28).
Не погоджуючись з податковою консультацією відповідача, позивач звернувся  до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не перебуває на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність,  не подає звітність як такий платник, а тому роз`яснення податкового органу позивачу, як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є фізичною особою -підприємцем, обов`язку сплачувати та подавати звітність з єдиного внеску окремо за кожним видом діяльності  є неправомірним.
Також , суд дійшов висновку про підтвердження належними доказами витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. та стягнув їх на користь позивача.
Колегія суддів, за результатами розгляду апеляційної скарги та перегляду рішення суду першої інстанції, приходить до наступного.
Відповідно до пп.14.1.172 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з пп.14.1.172-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України  індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.
Відповідно до пп.14.1.226   п.14.1   ст.14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - діяльність, зокрема, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до ст. 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.
Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.
За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.
Відповідно до ст. 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.
Відповідно до висновку Верховного суду у постанові від 12 червня 2018 року по справі № 814/2168/16 порушене право платника податків внаслідок отримання податкової консультації, яка суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, є відновленим шляхом скасування такої консультації.
Відповідно до ст.4 Закону України " Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом" арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності (далі Закон №2343).
Згідно з нормами Закону № 2343 та Податкового кодексу України фізична особа, яка здійснює незалежну  діяльність арбітражного керуючого не може бути підприємцем у межах такої діяльності арбітражного керуючого.
Проте, чинним законодавством не передбачено обмежень, щодо здійснення підприємницької діяльності (відмінної від діяльності арбітражного керуючого) , не забороненої законом.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (надалі по тексту -  Закон № 2464).
Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону № 2464 передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 3 вказаної частини застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту 5 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно з абзацом 1 ч.1 ст. 5 Закону № 2464  взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Абзацом 2 частини 4 статті 5 Закону № 2464 встановлено, що обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.
Відповідно до пункту 2 ч.1 ст.7 вказаного Закону єдиний внесок нараховується:  для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.  Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Відповідно до абз. 3 ч. 8   ст. 9 Закону № 2464  платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано   статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Так, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема арбітражного керуючого, та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені п. 5 ч. 1   ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до платників єдиного внеску. 
Взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, здійснюється органом доходів і зборів із внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 5 Закону № 2464-VI).
Порядок взяття на облік у контролюючих органах фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб , які провадять незалежну професійну діяльність, визначено наказами Міністерстав фінансів України від 09.12.2011р. № 1588 " Про затвердження обліку платників податків і зборів" (далі Порядок № 1588) та від 24.11.2014р. № 1162 " Про затверодження Порядку  обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників " (далі  Порядок № 1162).
Відповідно до абз.4 п.6.7 розділу ІУ Порядку № 1588  якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
У такому разі фізична особа зобов`язана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання заяву за формою № 5-ОПП з позначкою «Зміни» та копію документа, що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, визначеного у підпункті 1 цього пункту.
Порядок № 1162 поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (пункт 3 розділу І Порядку № 1162).
Взяття на облік  фізичних осіб - підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому Законом України  «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) (пункт 4 розділу ІІ Порядку № 1162).
Взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755-IV, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 1 розділу ІІІ Порядку №1162).
Платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності (пункт 2 розділу ІІІ Порядку № 1162).
Платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755-IV, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою № 2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 1162).
Процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску до ДФС України, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів, визначає Порядок № 435.
При цьому суд першої інстанції встановив, що позивач як фізична особа - підприємець із 08 вересня 2005 року перебуває на обліку в ГУ ДФС у Харківській області як платник єдиного внеску, що підтверджується відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Колегія суддів зазначає,  що фізична особа - підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. Законом № 2464-VI не передбачається порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
При цьому аналіз пунктів 1, 2 розділу ІІІ Порядку № 1162 вказує на те, що цим Порядком не передбачено для контролюючого органу можливості самостійно взяття на облік як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності. Взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що системний аналіз норм Закону № 2464-VI та Положення № 10-1 свідчить про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи - підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом № 2464-VI як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.
Водночас застосовані судом у цій справі норми права свідчать про те, що фізична особа - підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. Законом № 2464-VI не передбачається порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
Оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції позивач не перебуває на обліку платників єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та не подає звітності як такий платник, відповідач безпідставно встановив позивачу як платнику єдиного внеску (фізичній особі - підприємцю) ознаку незалежної професійної діяльності та зазначив про обовязок нарахування на цій підставі єдиного внеску.
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність колізії між положеннями нормативно-правових актів різної юридичної сили, а саме: суд констатував, що приписи пункту 16 розділу ІV Порядку № 435, яким передбачено обов`язок формування та подання звіту фізичною особою - підприємцем, з ознакою незалежної професійної діяльності, не відповідають положенням пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.
Порядок формування та подання страхувальником звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністра фінансів України від 14.04.2015р. № 435 (далі Порядок № 435)
Відповідно до пункту 16 розділу IV «Формування звіту» Порядку № 435 передбачено, що фізичні особим-підприємці, які мають ознаку  незалежної професійної діяльності», формуть та подають до органів доходів і зборів окремі  звіти.
При цьому положення пункту 16 розділу IV «Формування звіту» Порядку № 435 відсилають до додатка 5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску», розділом 6 якого визначені типи платника, серед яких окремо зазначено ФО - на загальній системі оподаткування, ФО - на спрощеній системі оподаткування, особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, членів фермерського господарства. Визначення окремого типу платника «фізична особа - підприємець, з ознакою незалежної професійної діяльності» формою звіту не передбачено.
Взяття та перебування на обліку платників єдиного внеску фізичної особи - підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом № 2464-VI не передбачено.
Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що приписи п.16 Порядку № 435 про обов`язок формування та подання звіту фізичною особою-підприємцем , яка має ознаку незалежної професійної діяльності не відповідають п.п.4 та 5 ч.1 ст.5 Закону № 2464.
Отже враховуючи, що процедура щодо обліку платників єдиного внеску  була встановлена підзаконним нормативно-правовим актом, однак у частині визначення видів платників єдиного соціального внеску вона суперечить Закону № 2464-VI, тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру, узгоджуються з принципом належного врядування, оскільки надано перевагу приписам нормативно-правового акта, нижчому за ієрархією від указаного Закону, що свідчить про існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання, яке порушує принцип правової визначеності.
Колегія суддів зазначає, що спір між сторонами у цій справі стосується тільки застосування норми права щодо наявності чи відсутності у арбітражного керучуючого  обов`язку  сплачувати єдиний соціальний внесок за умови відсутності ведення ним незалежної професійної діяльності .             
З даного приводу колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невірного застосування норм закону ДФС України в оскаржуваній індивідуальній податковій консультації, а також відсутності в ній роз`яснення щодо практичного використання окремих податкових норм податкового чи іншого законодавства.
Колегія суддів зазначає, що сам факт реєстрації особи (арбітражного керуючого) як самозайнятої, ще не створює обов`язку особи сплачувати єдиний соціальний внесок.
Абзац 2 частини 4 статті 5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" чітко вказує на момент виникнення у самозайнятої особи обов`язків платника єдиного внеску. Такі обов"язки виникають з початку провадження відповідної діяльності (незалежної професійної діяльності ).
За таких обставин, колегія суддів зазначає про відсутність у позивача обов`язку  сплати єдиного внеску та подання звітності як особи, що провадить незалежну професійну діяльність, оскільки в такому випадку матиме місце подвійне оподаткування, що суперечить чинному законодавству.
З урахування зазначеного , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що індивідуальна податкова консультація Державної фіскальної служби України від 14.02.2019 р. №543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК не відповідає вимогам законодавства, є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню. Доводи апелянта щодо правомірності податкової консультації не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході судового розгляду справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., оскільки позивачем не надано належних доказів в підтвердження таких витрат, зокрема договору про надання правової допомоги, доказів обґрунтування  затраченого часу на проведення консультацій, вивчення  та правовий аналіз матеріалів справи, підготовку процесуальних документів, детальної калькуляції вартості послуг, кошторису,  колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 п. 1 ч. 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.   До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.ч.1,7 ст. 139  КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18.
На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи, позивачем до суду першої інстанції надано договір про надання правової допомоги  № 16/05/2019 від 16.05.2019 р., квитанцію № 1 від 16.05.2019 р.,  акт прийому-передачі наданих юридичних послуг від 13.06.2019 р., розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу (а.с. 59-61, 78-80).
Згідно п. 4.3 договору  про надання правової допомоги № 16/05/2019 від 16.05.2019 р. суми гонорару зазначаються адвокатом в актах  про надання правової допомоги, які формуються ним  в міру необхідності та вручаються безпосередньо клієнту (уповноваженій особі Клієнта) або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням.  
Згідно  акту прийому-передачі наданих юридичних послуг від 13.06.2019 р., розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу вбачається, що адвокатом всього витрачено часу - 8 год 30 хв, загальна вартість наданих послуг складає 9600,00 грн., зокрема:
- 16.05.2019 р. надання ОСОБА_1 консультації з питань судового оскарження податкових консультацій згідно діючого законодавства та судової практики тривалістю 30 хвилин - 800,00 грн.;
- 17.05.2019 р. - 19.05.2019 р. підготовка адміністративного позову  тривалістю 5 годин - 5500,00 грн.;
- 13.06.2019 р. підготовка відповіді на відзив на позовну заяву тривалістю 3 години - 3300,00 грн. 
Отже надані  суду докази підтверджують вартість витрат на правову допомогу на суму 9600,00 грн.
Разом з тим, фактично позивачем сплачено 10000,00 грн., що підтверджується  розрахунком суми гонорару та квитанцією № 1 від 16.05.2019 р. 
Проте,  позивачем не надано належних доказів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, на підтвердження за які саме послуги та в чому вони полягали позивачем сплачено  адвокату 400,00 грн., а тому зазначена сума не підлягає відшкодуванню. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що витрати на правову допомогу у розмірі 9600,00 грн. документально підтверджені належними доказами, пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим  та пропорційним до предмета спору, у зв`язку з чим підлягають стягненню   на користь позивача. 
Вищенаведене суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., а тому в цій частині судове рішення підлягає зміні.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для часткової зміни судового рішення суду першої інстанції  та ухвалення нового рішення у відповідній частині  є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення з вищенаведених підстав підлягає зміні в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України  задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року по справі № 440/1792/19  змінити в частині розподілу судових витрат.
Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду в наступній редакції: "Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (Львівська площа, 8 м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 43005393) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот гривень)".
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року по справі № 440/1792/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  03.02.2020 року