Номер провадження: 22-ц/813/4215/20 
Номер справи місцевого суду: 522/17091/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргузаступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року по цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд»,  ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року, Заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України звернувся до суду із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та ОСОБА_1 , в якому просив суд:
1) визнати недійсними договір №18-ВБ від 29.12.2006 року про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю Замовником, укладений між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_1 ;
2) зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого поверху площею 69 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень;
3) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення першого поверху площею 69 кв.м., розташовані в будівлі за адресою: 
АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Південного регіону України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року позов заступника військового прокурора Південного регіону України (код ЄДРПОУ 38296363, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) в інтересах Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022, місцезнаходження: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6) до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (код ЄДРПОУ 24968798, місцезнаходження: 65058, м. Одеса, вул. Армійська, 18-А), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно – залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  Міністерство оборони України подало до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні скарги відмовити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року залишити без змін. 
До суду апеляційної інстанції з`явився представник МОУ – Дубчак ОСОБА_3 В., відповідач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Гузь Г.В.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства.
На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року та свідоцтва від 28.08.2007 року, належала державі в особі Верховної Ради України.
Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству.
29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Григорія Вікторовича та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір №18-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю «Замовника».
01.08.2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Григорія Вікторовича та громадянкою ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до договору №18-ВБ щодо додаткового фінансування та зміни площі нежитлових приміщень.
ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 69,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року.
Так, згідно з п. 1.1 договору його предметом є участь Пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень.
Залишаючи без задоволення позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України, районний суд виходив з того, що хоча і позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України є обґрунтованим, оскільки дозвіл на укладення договорів в результаті яких було відчужено державну власність прямо та безумовно надано не було, довіреність була скасована, однак суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи саме на пропуск позивачем строку позовної давності.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з`ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на нежитлове приміщення. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Судовим розглядом справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с. 63-64). 
Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року, що підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2019 року по справі № 916/1805/18, що залишене без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обґрунтованим є висновок районного суду, що Міністерство оборони України не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою АДРЕСА_1 , яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у зв`язку з укладенням спірного договору.
Однак, з позовом до суду позивач звернувся лише 25.09.2018 року, тобто після спливу 10 років після проведення перевірки, в результаті якої позивач, а саме Міністерство оборони України, в чиїх інтересах діє заступник військового прокурора Південного регіону України, повинен був дізнатися про порушення його прав та жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено. 
За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про обґрунтованість позовних заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України, проте зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову,
У доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів на нерухоме майно - адміністративну будівлю ДП МОУ «Південьвійськбуд» розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та наявні у ній нежитлові приміщення МОУ довідалося лише з Листа заступника військового прокурора Південного регіону України від 11.09.2018 №05/3-4192 вих-18.
Проте апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представник МОУ не надав жодного доказу на підтвердження доводів того, що як прокурор, так і МОУ дізналися про порушення їх прав тільки 11.09.2018 року. 
Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначає про те, що у суді першої інстанції ОСОБА_1 неодноразово заявляла клопотання про витребування у МОУ копії зазначеного акту перевірки на підтвердження доводів про пропуск строку позовної давності, однак заступник прокурора Південного регіону України, представники МОУ та ДП МОУ «Південьвійськбуд» відмовилися надавати відповідні документи, пославшись на їх знищення у зв`язку із спливом строку зберігання.
При цьому, в оскаржуваному рішенні, суд посилається на судові рішення, а саме на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2019 року по справі № 916/1805/18, яке залишене без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року, якими вже встановлено пропуск строку позовної давності. 
Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України – залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року по цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд»,  ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07.02.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда