Дата документу 28.01.2020 Справа № 336/512/18
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 336/512/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/420/20                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання неправомірними дій, зобов`язання зарахувати кошти та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом , в обґрунтування позовних вимог зазначав, що 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір про надання кредиту на споживчі потреби. 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про застосування щодо нього пільг, передбачених ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак, відповіді не своє звернення не отримав.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати кошти, отримані банком в якості відсотків за договором від 17.06.2015 року в сумі 9451,2 гривень на картковий рахунок № НОМЕР_1 , стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму пені за прострочення зобов`язання у сумі 129926,41 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2019 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір про надання кредиту на споживчі потреби. 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про застосування щодо нього пільг, передбачених ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати кошти, отримані банком в якості відсотків за договором від 17.06.2015 року в сумі 9451,2 гривень на картковий рахунок № НОМЕР_1 , стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму пені за прострочення зобов`язання у сумі 129926,41 гривень.

Відповідно до копії посвідчення, виданого 15.03.2018 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.

Згідно з копією довідки від 25.01.2018 року, посвідчення (т. 1 а.с. 184, 185) ОСОБА_1 проходить військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Запорізькій області з 13.05.2010 року.

25.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з заявою, в якій просив застосувати до нього пільги, передбачені ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», провести перерахунок раніше нарахованих та сплачених після 18.03.2014 року грошових коштів в якості процентів за користування кредитом, зарахувати ці кошти до погашення основної суми кредиту, а також не нараховувати відсотки за користьування кредитом, штрафні санкції та пеню.

Також позивачем надано заяву про приєднання № 695266, таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту, повідомлення про умови кредитування (т. 1 а.с. 178, 179, 180), які не датовані та не підписані ані позичальником, ані кредитором.

Відповідач - «Державний ощадний банк України» пропонував ОСОБА_1 підписати додатковий договір, заяву про зміну графіку погашення кредиту.

Позивач просив визнати неправомірними дії ПАТ «Ощадбанк» щодо нарахування та списання з рахунків ОСОБА_1 . 9451,2 гривень, які отримані банком в якості відсотків, сплачених ОСОБА_1 за договором від 17.06.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову. суд першої інстанції зазначив, що позивач просив зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати кошти, отримані банком як сплачені ОСОБА_1 проценти за договором від 17.06.2015 року, натомість позивачем не надано суду доказів того, 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір, що ОСОБА_1 сплатив відсотки за користування кредитом в зазначеній сумі.

Також судом першої інстанції було зазначено про те, що для припинення нарахування відсотків за користування кредитом, а також застосування неустойки, сторони мали внести зміни до укладеного договору, що і пропонувалось ОСОБА_1 ПАТ «Державний ощадний банк України». Однак, відповідні зміни до вже існуючого договору внесені не були, положення ст. 14 п. 15 Закону України № 2011 на момент укладення договору, про який стверджував позивач, а саме червень 2015 року вже існували, натомість ОСОБА_1 уклав договір на відповідних умовах та потім внесення змін до нього не ініціював, а на пропозиції банку щодо внесення змін до умов існуючого договору не погодився.

Одночасно суд першої інстанції мотивував своє рішення посиланням на практику Європейського суду з прав людини та відповідне практику Верховного Суду.

Зокрема, за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами і свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, зокрема і за ознакою статусу особи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, § 48). Близьке за змістом визначення дискримінації закріплене у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Нормативно визначене звільнення певних фізичних осіб в залежності від їх статусу від сплати відсотків за користування кредитом, а також заборона застосування до цих осіб неустойки за порушення зобов`язань за договором, по-перше, суперечить самому визначенню кредитного договору та суті відповідного цивільного зобов?язання у формі кредитного договору, адже у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, по-друге є відмінністю у поводженні з позичальниками-фізичними особами в аналогічних ситуаціях в залежності від їх статусу. Така відмінність у світлі умов сьогодення без об`єктивного та розумного обґрунтування створює для військовослужбовців нерівні у порівнянні з іншими фізичними особами-позичальниками умови у правовідносинах з кредиторами та є дискримінацією інших позичальників-фізичних осіб, які не є військовослужбовцями, за ознакою статусу.
Відповідна правова позиції висловлена Великою палатою Верхового суду у постанові від 02 липня 2019 року по справі № 916/3006/17 провадження № 12-278гс18.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині. судова колегія враховує також наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зазначена норма серед загальних засад цивільного законодавства визначає і таку як свобода договору.

За ст. 627 ЦК свобода договору полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У разі укладення сторонами договору у письмовій формі будь-які зміни до нього, в тому числі ті, які вимагає позивач мають бути узгоджені сторонами належним чином.

За ст. 654 ЦК зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Таким чином, вимога позивач про зміну умов кредитування не ґрунтується на укладеному договорі.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови склаедно 10 лютого 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков