Постанова
Іменем  України 
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 552/4406/16-ц
провадження № 61-3432св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія», 
представник відповідача - Хмелюк Ігор Іванович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л., Хіль Л. М. від                     24 січня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія»    (далі - ТОВ ВКК «Арія») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2015 року її було прийнято на посаду в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» на підставі контракту. Строк дії контракту було визначено до 24 листопада 2016 року. 21 липня 2016 року її було звільнено відповідно до наказу про звільнення з роботи за № 389, але заяви на звільнення вона не подавала, у зв`язку з чим вважала своє звільнення з вказаної посади незаконним.
 
Посилаючись на викладені обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ № 389 від 21 липня                       2016 року про її звільнення, поновити її на посаді в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія», стягнути з ТОВ ВКК «Арія» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 568,10 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн та судові витрати у розмірі 1 280,00 грн.
 
Указану справу суди розглядали неодноразово.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Скасовано наказ № 389 від 21 липня 2016 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія». 
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія». 
 
Стягнуто з ТОВ ВКК «Арія» на користь ОСОБА_1 . 61 941, 24 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких підлягають утриманню податки та інші  обов`язкові  платежі, 5 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2017 року доповнено рішення Київського районного суду м. Полтави           від 16 листопада 2017 року, зазначено, що рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» підлягає негайному виконанню. Стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення       ОСОБА_1 відбулось з порушенням приписів пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки була відсутня домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, а також відсутнє волевиявлення працівника на розірвання трудового контракту у момент звільнення. Встановлено, що ОСОБА_1 заяву про звільнення не писала, роботодавцю її не подавала.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ ВКК «Арія» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Скасовано наказ № 389 від 21 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України) як незаконний.
 
Змінено формулювання причини звільнення та дату звільнення ОСОБА_1 з посади  в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія». Визнано                        ОСОБА_1 звільненою з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» з 24 листопада 2016 року на підставі пункту 2 частини першої                 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.
 
Стягнуто з ТОВ ВКК «Арія» на користь ОСОБА_1 7 983,30 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по 24 листопада 2016 року без утримання податку та інші  обов`язкових  платежів;                   5 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки строк дії трудового договору з ОСОБА_1 закінчився 24 листопада 2016 року, то остання має бути звільнена на підставі пункту 2 частини першої                 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, тому і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача за період з 22 липня по                            24 листопада 2016 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не  врахував, що контракт № 447 від 25 листопада 2015 року не містить підпису позивача та печатки ТОВ ВКК «Арія»; відсутня і заява ОСОБА_1 на укладання з нею строкового трудового договору (контракту). Крім того, чинним законодавством України не передбачено укладання контрактної форми трудового договору для посади начальника відділу кадрів. Тому, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про строковий  характер трудових відносин між сторонами, що потягло за собою скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції. 
 
Оскільки постанова апеляційного суду не оскаржується в частині вирішення позову про скасування наказу № 389 від 21 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України) та відшкодування моральної шкоди, то в цій частині не підлягає касаційному перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відзив відповідача на касаційну скаргу до суду не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                          07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 552/4406/16-ц з Київського районного суду м. Полтави.  Зупинено дію постанови Полтавського апеляційного суду від  24 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження.  
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                          20 грудня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.
                       
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що  ОСОБА_1 07 лютого 2014 року була прийнята на посаду інспектора з кадрів у відділ кадрів ТОВ ВКК «Арія», а 30 грудня 2014 року була переведена на посаду старшого інспектора з кадрів ТОВ ВКК «Арія».
 
25 листопада 2015 року ОСОБА_1 переведена на посаду в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» та з нею укладено контракт № 447                  від 25 листопада 2015 року. Строк дії контракту з 25 листопада 2015 року   по 24 листопада 2016 року.
 
Відповідно до наказу № 389 від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади в. о. начальника відділу кадрів 21 липня 2016 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Підставою для видачі наказу визначена заява ОСОБА_1 від 21 липня 2016 року.
 
Відповідно до висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 336 від 10 лютого 2016 року рукописний текст від імені ОСОБА_1 у заяві від її імені від 21 липня       2016 року на ім`я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_4 виконаний не   ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у заяві від її імені від 21 липня 2016 року на ім`я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису на «око».
 
Згідно висновку спеціаліста Інституту судової експертизи та криміналістики з судово-почеркознавчого дослідження від 24 березня 2017 року, рукописний текст заяви на ім`я директора ТОВ ВКК «Арія»  ОСОБА_4           від імені ОСОБА_1 від 21 липня 2016 року ймовірно виконаний         ОСОБА_5 .
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).
 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, що передбачені контрактом.
 
Пунктом 5.2. контракту № 447 від 25 листопада 2015 року передбачені випадки  його припинення:  після закінчення строку дії контакту; за угодою сторін; за ініціативою компанії до закінчення дії контракту у випадках, передбачених чинним законодавством України (стаття 40 КЗпП України); з ініціативи працівника з будь-якої причини при обов`язковому письмовому попередженні компанії не пізніше, ніж за місяць до припинення дії цього контракту.
 
Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника, адже, підписуючи строковий трудовий договір, надаючи згоду на роботу на посаді виконуючого обов`язки начальника відділу, він фактично надав свою згоду на припинення такого договору після закінчення строку, на який його було укладено. 
 
Вирішуючи питання про поновлення працівника, який працював за строковим трудовим договором, необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у спорі строк трудового договору закінчився.                    У такому разі суд може тільки змінити дату звільнення на пізнішу - що відповідає даті закінчення трудового договору. 
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила визнати її звільнення незаконним за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки заяви про звільнення вона не подавала. Суд дійшов до правильного висновку про незаконність звільнення, оскільки відсутність волевиявлення позивача на припинення трудового договору підтверджена доказами у справі, у тому числі висновками експертизи. Також позивач просила поновити її на роботі, вимог про зміну дати та формулювання причин звільнення не пред`являла.
 
Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшовши правильного висновку про незаконність припинення трудових відносин за угодою сторін ( пункт перший частини 1 статті 36 КЗпП України) помилкового змінив формулювання причини та дати звільнення позивача - у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Оскільки термін дії контракту закінчився 24 листопада 2016 року, то відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. 
 
Враховуючи, що ОСОБА_1 була незаконного звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки заяви про звільнення за угодою сторін не писала, але на час розгляду справи термін дії її контракту закінчився 24 листопада 2016 року, то остання має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по              24 листопада 2016 року.
 
Наведений апеляційним судом розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по 24 листопада 2016 року належним чином мотивований та не спростований позивачем.
 
Доводи заявника про відсутність її волевиявлення на підписання контракту не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки звертаючись до суду з указаним позовом, позивач визнала обставину укладення з нею                              25 листопада 2015 року контракту № 447 терміном на один рік, посилаючись на пункти якого і мотивувала незаконність свого звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позову про поновлення позивача на посаді підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову                ОСОБА_1 , а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по 24 листопада 2016 року - без змін.
 
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2019 року було зупинено дію постанови Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення в частині скасування наказу № 389 від 21 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади в. о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по 24 листопада 2016 року та відшкодування моральної шкоди підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в частині зміни формулювання причини та дати звільнення ОСОБА_1 з посади  в. о. начальника відділу кадрів товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» скасувати. 
 
У задоволенні позову   ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія»   про поновлення її на роботі в. о. начальника відділу кадрів товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» відмовити.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в частині
стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія»  на користь ОСОБА_1                    7 983,30 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з              22 липня по 24 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Полтавського апеляційного суду від 24 січня              2019 року в частині скасування наказу № 389 від 21 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади в. о. начальника відділу кадрів товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія «Арія» за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня по 24 листопада 2016 року та відшкодування моральної шкоди.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 М. Є. Червинська 	
  Судді                                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                                         А. Ю. Зайцев
                                                                                                         Є. В. Коротенко
                                                                                                         В. М. Коротун