КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/1128/18                                                                              Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/63/2020                                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 січня 2020 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу частини земельної ділянки,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу частини земельної ділянки.
На обґрунтування позову зазначено, що 1 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки, за умовами якого відповідач у строк до 31 грудня 2014 року взяв на себе зобов`язання укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки площею 0,022 га, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належить йому на праві власності. Після підписання цього договору позивач на підтвердження намірів про наступне укладення основного договору купівлі-продажу передала відповідачу 582 500 грн забезпечувального платежу. Сторони домовились, що в день підписання основного договору забезпечувальний платіж буде повернуто відповідачем, а позивач сплатить йому обумовлену вартість 2/3 частини земельної ділянки в розмірі 349 500 грн, що передбачено пунктами 2.1, 3 попереднього договору.
29 грудня 2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, згідно якого вони зобов`язались на умовах та в порядку встановленим попереднім договором у строк не пізніше 16 год. 00 хв. 20 січня 2015 року укласти основний договір купівлі-продажу частини земельної ділянки. При цьому позивач або її довірена особа на момент укладання основного договору повинна була перерахувати на рахунок відповідача грошову суму 349 500 грн, а відповідач у свою чергу передати у власність позивача 2/3 частини земельної ділянки площею 0,022 га, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, з цільовим призначенням для ведення садівництва.
Разом з тим у власності відповідача перебувала земельна ділянка за вказаною адресою з тим же кадастровим номером площею 0,0348 га, тому до моменту укладання основного договору відповідач мав би виділити із зазначеної земельної ділянки окрему ділянку площею 0,022 га для її продажу позивачу. Однак станом на 20 січня 2015 року за відповідачем на праві власності не була зареєстрована земельна ділянка площею 0,022 га, що унеможливило укладення основного договору купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки. Лише 4 лютого 2015 року відповідач зареєстрував на своє ім`я земельну ділянку такої площі, кадастровий номер 8000000000:90:818:0322, тому, знаючи ситуацію, яка склалася, позивач фактично порушив взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної передачі у власність позивача визначеної частини земельної ділянки. Отже, неукладення основного договору купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки відбулось з вини відповідача.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 582 500 грн забезпечувального платежу, 29 125 грн штрафу відповідно до пункту 10 попереднього договору, а також 451 644,42 грн інфляційних втрат та 52 377,12 грн трьох процентів річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, що загалом становить суму 1 115 646,54 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року позов задоволено частково.
З урахуванням виправленої ухвалою суду від 16 вересня 2019 року описки, стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 553 375 грн в рахунок стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки від 1 липня 2014 року.
У задоволенні частини позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення 29 125 грн штрафу, передбаченого пунктом 10 попереднього договору купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки, 451 644,42 грн інфляційних втрат та 52 377,12 грн. 3 % річних відмовлено.
Скасовано арешт, накладений на садовий будинок  АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 547675780000, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 лютого 2018 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладення основного договору купівлі-продажу частини земельної ділянки між сторонами не відбулось саме з вини позивача, яка не з`явилась до нотаріуса у призначений час, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути забезпечувальний платіж за мінусом штрафу, передбаченого пунктом 10 попереднього договору, що становить 553 375 грн.Оскільки зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу в розумінні частини третьої статті 635 ЦК України припинено, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.
Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що відсутність у відповідача реєстрації права власності саме на 2/3 частини земельної ділянки станом обумовлену дату укладення основного договору купівлі-продажу виключає можливість укладення ним такого правочину, тим самим останнім порушено умови попереднього договору. При цьому належним та достовірним доказом того, що відповідач був готовий для укладення основного договору та прибув до відповідного нотаріуса є свідоцтво, яким цей факт посвідчується. Передана відповідачу сума забезпечувального платежу є набагато більшою, ніж ціна покупки нерухомого майна і позивач жодним чином не вимагала від відповідача повернення цих коштів як на дату, визначену для укладання основного договору, так і після неї, що свідчить про її дійсні наміри придбати 2/3 частини земельної ділянки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень представник зазначив, що ані попередній договір купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки від 1 липня 2014 року, ані договір про внесення змін від 29 грудня 2014 року не містили зобов`язань для відповідача щодо виділення із земельної ділянки площею 0,0348 га окремої земельної ділянки площею 0,022 га. Умовами попереднього договору передбачався лише продаж відповідачем позивачу 2/3 частини земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, що призвело б до виникнення у сторін спільної часткової власності на вказану земельну ділянку. Втім, саме позивач до визначеного у попередньому договорі часу - 16 год. 00 хв. 20 січня 2015 року не з`явилася до нотаріуса для укладення основного договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки та не відреагувала на направлену на її адресу претензію від 20 січня 2015 року. Отже, відповідача не можна вважати таким, що відмовився від укладення основного договору купівлі-продажу, оскільки підписання цього правочину не відбулось з вини позивача. Окрім того, позивач до моменту пред`явлення свого позову не зверталася до відповідача з вимогою повернути йому гарантійну суму, передбачену пунктом 3 попереднього договору, а навпаки відмовилася приймати цю суму, коли таке повернення було запропоноване відповідачем листами від 14 квітня, 1 червня та 10 серпня 2015 року. За таких обставин та відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України відповідача не можна вважати таким, що прострочив повернення позивачу відповідних коштів, повернення яких передбачено пунктом 10 попереднього договору купівлі-продажу, та з нього не можуть бути стягнуті втрати від інфляції та три проценти річних.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи , що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 1 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки, за умовами якого сторони у строк до 31 грудня 2014 року зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу 2/3 частини земельної ділянки площею 0,022 га, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, з цільовим призначенням для ведення садівництва. 
Згідно із пунктом 2.1 договору продаж нерухомого майна буде вчинено за 349 500 грн, які позивач або її довірена особа повинна перерахувати на рахунок відповідача або його довіреній особі до підписання основного договору.
На виконання пункту 3 цього договору, з метою підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору купівлі-продажу позивач передала відповідачу 582 500 грн забезпечувального платежу. При цьому сторони домовились, що зазначена вище сума є гарантією підписання ними основного договору і буде повернута відповідачам позивачу в день підписання основного договору купівлі-продажу.
29 грудня 2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу 2/3 частини у праві власності на земельну ділянку, згідно якого вони зобов`язались на умовах та в порядку встановленим попереднім договором у строк не пізніше 16 год. 00 хв. 20 січня 2015 року укласти основний договір купівлі-продажу, за яким відповідач буде виступати продавцем, а відповідач - покупцем нерухомого майна, що складається з 2/3 частини у праві власності на земельну ділянку площею 0,022 га, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, з цільовим призначенням для ведення садівництва.
Із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 16740746 від 25 січня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 був власником земельної ділянки за вказаною адресою з тим же кадастровим номером площею 0,0348 га.
4 лютого 2015 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 331198736, відповідно до якого став власником земельної ділянки площею 0,032 га, кадастровий номер 8000000000:90:818:0322, розташованої за вказаною вище адресою.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладання основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та узгоджується з позицією позивача, після укладення попереднього договору (з урахуванням внесених змін) позивач не вчинила дій, спрямованих на укладення основного договору, а саме у призначений час не з`явилася до нотаріуса, оскільки вважала, що відповідач до 16 год. 00 хв. 20 січня 2015 року не виділив із своєї земельної ділянки площею 0,0348 га окрему ділянку площею 0,022 га для її продажу.
Між тим, зміст (пункти) попереднього договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки від 1 липня 2014 року та договору про внесення змін до попереднього договору від 29 грудня 2014 року не містять зобов`язань відповідача щодо виділення із земельної ділянки площею 0,0348 га, кадастровий номер 8000000000:90:818:318, яка належить йому на праві власності, окремої земельної ділянки площею 0,022 га для її продажу позивачу. Умовами попереднього договору передбачався лише продаж відповідачем позивачу 2/3 частини земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:818:0318, щоб фактично призвело до виникнення у сторін спільної часткової власності на вказану земельну ділянку. Крім того, судом не встановлено, що діюче на той час законодавство обмежувало право продавця на відчуження, а нотаріальним органам на посвідчення такого відчуження частини земельної ділянки без виділення її в натурі.
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_1 до визначеного у попередньому договорі часу - 16 год. 00 хв. 20 січня 2015 року не з`явилася до нотаріуса для укладення з  ОСОБА_2 основного договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки та не відреагувала на направлену на її поштову адресу претензію відповідача від 20 січня 2015 року про відмову нею виконання попереднього договору (а.с. 48-50, 53). Про те, що позивач відмовилася від укладення основного договору відповідач 20 січня 2015 року також повідомив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу нотаріуса Волошенюк Л.О. (а.с. 51-52, 55).
Таким чином, відповідача не можна вважати таким, що відмовився від укладення основного договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки, оскільки підписання цього правочину не відбулось саме внаслідок небажання позивача, яка не з`явилась до нотаріуса у призначений час, а отже кошти, передані відповідачу, підлягають поверненню, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом пункту 10 попереднього договору, сторони домовились, що у випадку відмови ОСОБА_2 від продажу вищевказаного об`єкту, сума грошей в розмірі 582 500 грн, яка передана до підписання цього договору на підтвердження вищевказаного зобов`язання і на забезпечення його виконання повертається  ОСОБА_1 . Крім того, відповідач сплачує штраф у розмірі, що дорівнює 5 % від суми забезпечувального платежу, переданого йому при підписанні даного договору.
У випадку відмови ОСОБА_1 від купівлі вищевказаної земельної ділянки у строк, встановлений цим договором, кошти, сплачені ОСОБА_2 , тобто 582 500 грн повертаються їй з вирахуванням 5 % штрафу, що становить 29 125 грн. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (а.с. 43-44).
Оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу саме з вини позивача, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана відповідачу грошова сума (забезпечуваний платіж) у розмірі 582 500 грн за мінусом штрафу у розмірі 29 125 грн, передбаченого пунктом 10 попереднього договору, що становить 553 375 грн, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вимагала стягнення з відповідача стягнення інфляційних втрат, а також трьох процентів річних, нарахованих нею на суму, що підлягала поверненню у разі не укладення основного договору з дня наступного, за яким мав бути укладений основний договір купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки.
Проте, колегія суддів зауважує, що пунктом 10 попереднього договору купівлі-продажу, який встановлює порядок повернення позивачу гарантійної суми (забезпечувального платежу) саме у випадку не укладення основного договору, не містить встановлених строків такого повернення.
У відповідності до частин першої, другої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як встановлено матеріалами справи, до моменту пред`явлення позову позивач не зверталася до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти, передбачені пунктом 3 попереднього договору.
Більше того, як свідчать матеріалами справи, вона відмовилася приймати цю суму, коли таке повернення було запропоноване їй відповідачем листом від 14 квітня 2015 року, направленого поштовим сервісом «Нова пошта» (а.с. 58-60), листом від 1 червня 2015 року (а.с. 61) та листом від 10 серпня 2015 року (а.с. 62-64).
2 червня 2015 року відповідач звертався до приватного нотаріуса Волошенюк Л.О. із заявою про прийняття коштів у депозит нотаріуса на виконання своїх зобов`язань за пунктом 10 попереднього договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки, однак 18 червня 2015 року відповідачу було відмовлено й нотаріусом у прийнятті цих коштів на депозит (а.с. 65, 66).
Відповідно до частини четвертої статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.
За правилом до частини третьої статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідача не можна визнати таким, що прострочив повернення позивачу відповідних грошових коштів, повернення яких передбачено пунктом 10 попереднього договору купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки, та з нього не можуть бути стягнуті втрати від інфляції та три проценти річних внаслідок припинення зобов`язань за попереднім договором.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду по суті спору.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                   Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                             С.А. Голуб

                                                                                                                       Д.О. Таргоній