Дата документу 12.02.2020 Справа № 331/4781/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/4781/19         Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
 
провадження № 22-ц/807/306/20                             Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
Подліянової Г.С.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» як правонаступника «Укрсоцбанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

 У жовтні 2019р.  ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О., АТ "Укрсоцбанк", за результатом розгляду якої позивач просив: визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 30314743 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ "Укрсоцбанк", внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим С.О. на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 45549836 від 15.02.2019р.

Одночасно із зверненням до суду із вищезазначеним позовом позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд в якості забезпечення позову накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., заборонивши Акціонерному товариству "Укрсоцбанк" користуватися та відчужувати дану квартиру.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що забезпечення позову запропонованим ним шляхом обумовлено необхідністю забезпечення виконання майбутнього рішення, а також забезпеченням реальною можливістю захистити його порушені права. Додатково зазначив, що незабезпечення позову призведе до того, що спірне майно може бути перереєстроване або надалі відчужене банком з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково.
Накладено арешт на двокімнатну квартиру, загальною площею 43,91 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті вимог відмовлено.
Виконання ухвали доручено Олександрівському ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (місцезнаходження: 69002, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. № 9 "а").

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, АТ «Укрсоцбанк» у особі представника Біллериса Ю.О. подало апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви.
Так, апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував заходи забезпечення позову, не виконавши при цьому вимоги статті 154 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення, що, на думку апелянта, порушить його права у разі відмови в задоволенні позову; судом не враховано принцип співмірності при застосуванні арешту іпотечного майна, чинність іпотечного договору. До того ж матеріали справи не містять відомостей на підтвердження обставин щодо вчинення відповідачем чи інших осіб, спрямованих на реалізацію спірного майна чи підготовки до цього.

Крім того, в скарзі вказано, що судом першої інстанції не було враховано, що станом на дату звернення до суду право власності на спірне майно належить третій особі, та винесення ухвали про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії може вплинути на права нового власника.
Вказана апеляційна скарга ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2019р. залишалась без руху для сплати апелянтом судового збору.

Цей недолік було усунуто замість АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк», який одночасно з надання квитанції про сплату судового збору просив здійснити заміну відповідача.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 грудня 2019р. відкрито провадження за апеляційною скаргою та здійснено заміну відповідача в особі АТ «Укрсоцбанк» на правонаступника в особі АТ «Альфа-Банк».

Представник АТ «Альфа-Банк», будучи належним чином повідомлений, в судове засідання апеляційного суду повторно не з`явився, у зв`язку з чим апеляційний розгляд відбувся у його відсутності, що не суперечить положенням ч. 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Щасливого О.Р., який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ., до набрання рішенням законної сили по справі є необхідним для можливості виконання рішення суду, оскільки зазначена квартира фактично є предметом спору, незаконність набуття права власності на яку оспорює позивач як її попередній власник. Тому суд вважав, що невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Одночасно суд прийшов до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню в частині заборони у користуванні і відчуженні квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., оскільки арешт зазначеного нерухомого майна, на думку суду, в повній мірі забезпечить можливість виконання рішення суду в майбутньому, якщо таке рішення буде ухвалено на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.

За змістом ч. 2 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями ст. 150 ЦПКУ встановлені види забезпечення позову, одним з яких є арешт майна, а також суд може обрати інші заходи для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, та застосувати одночасно кілька видів забезпечення позову.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22 грудня 2006р. № 9 роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначених обставин слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Неодмінною умовою при застосуванні заходів забезпечення позову є їх співмірність із заявленими вимогами, а згідно з ч. 10 ст. 150 ЦПК України встановлено заборону вжиття таких заходів забезпечення позову, які за своїм змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом, просив визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 30314743 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ "Укрсоцбанк".
Отже, вищевказана квартира є фактично предметом позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначив, що незабезпечення позову призведе до того, що банком право власності на спірне майно може бути перереєстроване та/або відчужене третім особам, а тому такої ситуації уникнути можливо лише шляхом арешту спірного майна.

Викладені в заяві про забезпечення позову обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України та зміст позовних вимог, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому, варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Отже, суд обґрунтовано наклав арешт на спірне майно, хоча такі обставини не були предметом дослідження при розгляді питання щодо забезпечення позову.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Та колегія вважає, що вказаний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті або до набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване
припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення
позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити квартиру не заслуговують на увагу, оскільки доводи скаржника про відсутність такого наміру не свідчать про відсутність такої реальної можливості.
На те, що такі дії можливі з боку банку, а саме, щодо відчуження спірного майна, на теперішній час вказує зазначення банком в апеляційній скарзі про те, що станом на дату звернення до суду право власності на спірне майно належить третій особі, та винесення ухвали про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії може вплинути на права нового власника.
Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 до теперішнього часу зареєстрований у цій квартирі та зазначає її як своє місце мешкання, а відтак має право на збереження цієї квартири за першим набувачем до розгляду спору щодо її правомірної реєстрації за останнім (а.с. 19, 45).

В апеляційній скарзі містяться доводи щодо незастосування судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення.

З огляду на викладення диспозиції ч. 1 ст. 154 ЦПК України, такий процесуальний захід як зустрічне забезпечення є правом суду, який самостійно оцінює необхідність зустрічного забезпечення. За загальним правилом, вирішення цього питання має диспозитивний характер. Тобто реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком.
Таку правову позицію висловлено Касаційним цивільним судом у постанові від 19 грудня 2018р. у справі № 331/5517/17 (провадження № 61-9474св18).

Частиною 2 статті 154 ЦУПК України передбачені випадки, коли суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Проте, відповідач не позбавлений був права заявити клопотання про зустрічне забезпечення після прийняття судом ухвали про забезпечення позову, навівши хоча б одну з підстав, зазначених у ч. 2 статті 154 ЦПК України.

Проте, на час апеляційного розгляду справи таких підстав апеляційний суд не встановив та про них чітко і не зазначає апелянт у скарзі.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності забезпечення позову шляхом арешту спірного майна.
Отже, оскільки обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, то підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія не вбачає.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а відтак, є законною і обґрунтованою, тому у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» як правонаступника АТ «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року про забезпечення позову уцій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.