ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 490/9543/13-ц
провадження № 61-27445св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_2 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», поданою його представником Проніною Валерією Миколаївною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року, ухвалене у складі судді Гуденко  О. А., та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Галущенка О. І., Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») і ОСОБА_2   про визнання договору поруки недійсним.
В обґрунтування позову зазначив, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір № 100, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 84 800 доларів США на строк до 27 червня 2030 року зі сплатою 13,8% річних за користування кредитом. 
У цей же день у забезпечення виконання вказаного договору між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 і  ОСОБА_1 укладено договір поруки. Позивач зазначає, що даний договір не підписував та про його існування не знав, незважаючи на те, що вказаний у ньому поручителем. 
Вважає, що цей правочин не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, тому просив визнати договір поруки від 27 червня 2008 року, укладений від його імені із ПАТ АБ «Укргазбанк», недійсним.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір поруки від 27 червня 2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 і  ОСОБА_1 , у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 100 від 27 червня 2008 року. 
Стягнено з ПАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору по 57,35 гривень з кожного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту непідписання  ОСОБА_1 оспорюваного договору, про що свідчить його перебування за межами України у відповідний день.  
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року  апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У липні 2017 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року2014 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник посилається на сплив позовної давності щодо вимог про визнання недійсним оспорюваного договору поруки. 
Вважає, що суди не надали належної оцінки рішенню Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2011 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2011 року, яким стягнено солідарно з ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 100 від 27 червня 2008 року.
Зазначає, що наявні у справі висновки судової почеркознавчої експертизи не містять категоричних тверджень про виконання підпису на договорі поруки не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Вказує, що позивач ухилився від подання необхідних для проведення експертизи  матеріалів, тому експерт не надав конкретних відповідей на поставлені питання, у зв`язку з чим за правилом статті 146 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди повинні відмовити у визнанні факту, щодо якого ОСОБА_1 просив призначити експертизу. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3    жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами встановлено, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір № 100, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 84 800 доларів США на строк до 27 червня 2030 року зі сплатою 13,8% річних за користування кредитом. 
У цей же день між  ОСОБА_2 і ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А. М. і зареєстрований у реєстрі за номером 11405, згідно з яким позичальник передала в іпотеку банку придбану за рахунок кредиту квартиру АДРЕСА_1 .
Також 27 червня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно з яким останній зобов`язався солідарно відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що виникли з кредитного договору  № 100.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року, стягненосолідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 100 в розмірі 92 963,63 доларів США і пеню в розмірі 13 475,72 гривень та у рахунок погашення цього боргу звернено стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Також судами встановлено, що на підставі контракту № 8404 від 19 липня 2004 року  ОСОБА_1 прийнятий на навчання до Військово-медичної академії ім.  С. М. Кірова (м. Санкт-Петербург, Російська Федерація) на період з 1 вересня 2004 року по 1 липня 2010 року з наданням щорічної канікулярної відпустки влітку тривалістю 30 діб. 
Відповідно до виданої вказаною академією довідки ОСОБА_1 дійсно навчався на 5-му факультеті з 1 вересня 2004 року по 19 червня 2010 року, а його літня канікулярна відпустка у 2008 році запланована з 1 по 31 серпня 2008 року. 
Оцінивши довідку Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 8 серпня 2013 року, суди встановили, що ОСОБА_1 у березні 2008 року перетнув державний кордон України на виїзд та повернувся на територію України у липні 2008 року. Зазначена обставина також підтверджена екзаменаційними відомостями Військово-медичної академії ім.  С. М. Кірова, згідно з якими у відповідний період  ОСОБА_1 складав курсові екзамени в академії. 
У даній справі судами першої та апеляційної інстанцій двічі призначалася судова почеркознавча експертиза. 
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 1366 від 11 січня 2014 року, проведеної на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2013 року, надати відповідь на питання щодо виконання підписів на лицьовій і зворотній сторонах договору поруки у графах «Поручитель» та підпису в розділі «Адреси і банківські реквізити сторін» ОСОБА_1 або іншою особою не є можливим через транскрипційну неспівставність підписів.
У суді апеляційної інстанції ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на застосуванням ОСОБА_1 у повсякденному житті двох підписів, про що свідчать виконані ним підписи у нотаріально посвідчених приватними нотаріусами Овідіопольського та Комінтернівського районних нотаріальних округів документах, клопотало про призначення додаткової почеркознавчої експертизи.
Суд апеляційної інстанції витребував зазначені документи і надав їх у розпорядження експертів для проведення додаткової комісійної почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2014 року. 
З висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2017 року суди встановили, що на питання щодо проставлення підписів у договорі поруки ОСОБА_1 або іншою особою та щодо проставлення підписів у договорі поруки та наданих на експертизу нотаріальних документах однією і тією ж особою надати відповідь неможливо.
Оцінивши зазначені висновки судової почеркознавчої експертизи від 11 січня 2014 року та від 28 квітня 2017 року, суди встановили, що вони не містять категоричних та безсумнівних висновків щодо підписання ОСОБА_1 договору поруки. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
Статтями 547, 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Такий правочин вчиняється у письмовій формі.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стаття 207 ЦК України).
За правилом частин першої, третьої статті 203 ЦК України, що встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).
Згідно зі статтями 57, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу (стаття 147 у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).
Стаття 212 ЦПК України у тій же редакції встановлювала, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Суди попередніх інстанцій оцінили у сукупності докази відсутності  ОСОБА_1 у день укладення договору поруки на території України та висновки судової почеркознавчої експертизи, згідно з якими неможливо достовірно підтвердити належність виконаного у графі «Поручитель» підпису саме позивачу через наявність як збігів, так і розбіжностей загальних та окремих ознак цих підписів, і дійшли висновку про доведеність непідписання ОСОБА_1 договору поруки від 27 червня 2008 року.
Встановивши такі обставини, суди правильно застосували статті 203, 215 ЦК України і визнали цей договір недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства та за відсутності у особи, зазначеної поручителем, внутрішньої волі на вчинення такого правочину.
Доводи заявника про сплив позовної давності щодо вимог про визнання недійсним оспорюваного договору поруки, касаційний суд відхиляє.
Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
ПАТ АБ «Укргазбанк», розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, у ході розгляду справи у суді першої інстанції та до ухвалення ним рішення про застосування наслідків спливу позовної давності не заявляв.
Оскільки заявник не заявив про сплив позовної давності у встановленому статтею 267 ЦК України порядку, суд апеляційної інстанції правильно відхилив відповідну заяву, подану до апеляційного суду. 
Твердження заявника про те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2011 року у справі № 2-332/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2011 року, стягнено солідарно з ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 100 від 27 червня 2008 року, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову. У справі № 2-332/11 питання недійсності договору поруки не перевірялося, оскільки не стосувалося предмета спору, яким є стягнення заборгованості; питання підписання цього договору саме ОСОБА_1 не відносилося до предмета доказування.
Посилання заявника на те, що наявні у справі висновки судової почеркознавчої експертизи не містять категоричних висновків про виконання підпису на договорі поруки не ОСОБА_1 , а іншою особою, касаційний суд відхиляє.
Висновки експертизи оцінюються судом за загальними правилами оцінки доказів і не мають наперед встановленого значення. Суди попередніх інстанцій, оцінивши у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку подані сторонами докази, у тому числі і зазначені висновки експертизи, вважали недоведеним підписання позивачем договору поруки; категоричних зворотних тверджень експерти не зазначили. 
Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи. 
Помилковими є твердження заявника про те, що позивач ухилився від подання необхідних для проведення експертизи матеріалів, тому експерт не надав конкретних відповідей на поставлені питання, у зв`язку з чим за правилом статті 146 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди повинні відмовити у визнанні факту, щодо якого ОСОБА_1 просив призначити експертизу. 
Так, зазначена стаття передбачає, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
За змістом цієї статті суд може визнати чи відмовити у визнанні факта, щодо з`ясування якого призначена експертиза, залежно від конкретних обставин справи. 
У висновку судової почеркознавчої експертизи від 11 січня 2014 року експерт зазначив про неможливість надання відповіді на поставлене питання через транскрипційну неспівставність підписів (відсутність співставних елементів), а у висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2017 року - через малий обсяг графічного матеріалу, який міститься у коротких та конструктивно простих досліджуваних підписах, а також у зв`язку з характером поставленого перед експертом питання. 
У жодному із цих висновків не вказано про ухилення  ОСОБА_1 від надання будь-яких документів чи зразків підпису, тому відповідні доводи касаційної скарги безпідставні. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», подану його представником Проніною Валерією Миколаївною, залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов