ПОСТАНОВА
Іменем України

28 листопада 2019 року 
Київ
справа №826/27549/15
адміністративне провадження №К/9901/16000/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року (судді: Губська Л.В., Ісаєнко Ю.А., Оксененко О.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування 
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправними та такими, що порушили немайнове право позивача дії (бездіяльність) Міністерства юстиції України під час розгляду його звернень від 09 липня 2015 року від 21 жовтня 2015 року, від 23 березня 2016 року; зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії, передбачені статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» за наслідками розгляду його звернень та стягнути з відповідача на його користь в якості компенсації за завдану моральну шкоду, яка виникла внаслідок порушення його немайнового права, грошові кошти в сумі 9490 грн.
В обґрунтування позову вказував, що 23 жовтня 2015 року відповідачем отримані звернення позивача від 09 липня 2015 року, від 21 жовтня 2015 року, від 23 березня 2016 року.
Проте, станом на час звернення до суду з даним позов відповідачем не надано відповіді на його звернення від 09 липня 2015 року, від 21 жовтня 2015 року, від 23 березня 2016 року якими повідомлено про факти порушення суддів різних інстанцій  статті 7 Закону України "Про звернення громадян" та статті 19 Конституції України, які виявилися у не направленні прокурору для перевірки за належністю колективного звернення, що надійшло з Комітету Верховної Ради України з питань запобігання та протидії корупції з відомостями, які вказували на випадки можливих кримінальних та адміністративних правопорушень з боку судів. 
Таким чином, на думку позивача, такі дії та бездіяльність відповідача суперечать Закону України «Про звернення громадян» та є протиправними. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з тим, що спірні звернення позивача не підлягають розгляду в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».
При цьому суд першої інстанції зазначив, що Міністерством юстиції України у межах повноважень та правового поля надано позивачу повну, обґрунтовану та вичерпну відповідь по суті питань, порушених у спірних зверненнях, про що поінформовано їх автора та орган, який надіслав дане звернення.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про часткове задоволення позову. 
Визнано протиправними дії та бездіяльність Міністерства юстиції України при розгляді звернень позивача від 09 липня 2015 року, від 21 жовтня 2015 року та від 23 березня 2016 року. В задоволення іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, вказуючи на те, що з боку суб`єкта владних повноважень порушено право позивача, надане Конституцією України, на реалізацію відстоювання своїх прав і законних інтересів, оскільки відповіді на заяви ОСОБА_1 направлені з пропуском строку та всупереч приписам статей 18, 19, Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг  
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нову, якою задовольнити позов у повному обсязі. 
У касаційній скарзі позивач оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що має право на таке відшкодування через встановлене порушене право з боку керівника Міністерства юстиції України.
Також вказує, що судом апеляційної інстанції не вирішені позовні вимоги щодо  зобов`язання відповідача про вчинення дії по поверненню оригіналу звернення від 23 березня 2016 року. 
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Міністерство юстиції України вказувало на обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність позовних вимог. 
Позиція інших учасників справи 
Відзивів на касаційні скарги не надходило. 
Рух касаційної скарги 
Суддя-доповідач Вищого адміністративного суду України ухвалами від 13 лютого 2017 року та від 09 березня 2017 року відкрив касаційне провадження на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року.
15 березня 2018 року касаційні скарги передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Шарапа В.М., Бевзенко В.М.,  Данилевич Н.А.
За результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Загороднюк А.Г. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Соколова В.М.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Комітет Верховної Ради України з питань запобігання і протидії корупції листом від 10 вересня 2015 року № 04-19/12-4996 надіслав на адресу Міністерства юстиції України звернення позивача від 09 липня 2015 року щодо проведення перевірки суддів, яке отримано відповідачем 14 вересня 2015 року та у день надходження йому згідно з номенклатурою реєстрації присвоєно № 2022-0-1-15, що   підтверджується відміткою вхідної кореспонденції Міністерства юстиції України на   листі від 10 вересня 2015 року №04-19/12-4996 та реєстраційно-контрольною карткою.
На вказане звернення Міністерством юстиції України надано відповідь листом від 23 вересня 2015 року № 2022-0-1-15/9.4, в якій, зокрема, роз`яснено порядок оскарження процесуальних дій суддів та судових рішень відповідно до процесуального законодавства, також, порядок подання скарг на дії суддів до Вищої ради юстиції та проінформовано, що правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), зокрема, щодо професійних суддів, визначаються              Законом України «Про очищення влади».
В подальшому, позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою від 21 жовтня 2015 року, яка надійшла до Мін`юсту 26 жовтня 2015 року та зареєстрована у день надходження за № Б-22580.
Листом від 25 листопада 2015 року № 190/Б-22580/9.4 відповідачем повідомлено позивача, що відповідно до частини другої статті 8  Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання. Крім того, зазначено, що заступник Міністра юстиції Янчук А.В. здійснив розгляд заяви в межах повноважень, а тому підстави притягнення його до відповідальності відсутні.
Листом від 23 березня 2016 року до Міністерства юстиції України направлено звернення позивача з додатками відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 44). 
13 червня 2016 року листом за підписом першого заступника міністра юстиції позивачу повернуто усі додатки, які додані до звернення на адресу Секретаріату КМУ листом від 23 березня 2016 року та від 25 листопада 2015 року, однак саме звернення до КМУ не повернуто.
Вважаючи, такі дії (бездіяльність) відповідача щодо розгляду його звернення протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.  
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Визначення поняття заяви (клопотання) міститься у статті 3 Закону України "Про звернення громадян" та означає звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з статтею 7 зазначеного Закону, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Частиною другою статті 8 Закону №393/96 установлено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
За змістом статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до положень статті 16 Закону скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.                                                         
До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.
Нормами статті 18 вказаного Закону визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" визначено обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно з статтею 12 Закону його дія не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Проаналізувавши доводи, викладені у касаційних скаргах, ВС дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо порушення відповідачем приписів статті 7 Закону України «Про звернення громадян» через ненаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернень позивача із наданням доказів його обізнаності такого направлення.  
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідь на звернення датована 25 листопада 2015, однак, направлена позивачу засобами поштового зв`язку лише 30 грудня 2015року (а.с. 40).
Також судом апеляційної інстанції запропоновано відповідачу надати докази на підтвердження повернення позивачу оригіналу звернення від 23 березня 2016 року, однак вказані вимоги суду відповідачем не виконані.
Тому, відповідачем порушено право позивача на отримання відповіді на звернення, оскільки відповідачем не доведено факт отримання письмової відповіді про результати розгляду заяв у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян», який зобов`язаний  письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Доводи касаційної скарги відповідача не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
Доводи позивача щодо відшкодування моральної шкоди також є необґрунтованими, з огляду на таке. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на факт протиправної бездіяльності, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань у розмірі 9       490 грн.   
Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зазначаючи про моральну шкоду, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок моральних страждань позивача із фактом розгляду його звернень відповідачем. 
Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Доводи позивача щодо невирішення питання вимог щодо  зобов`язання відповідача про вчинення дії по поверненню оригіналу звернення від 23 березня 2016 року є необгрунтованими, так як такі вимоги не були заявлені у суді першої інстанції.
Крім того, відповідно до частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.
Натомість позивач не звертався до суду апеляційної інстанції щодо ухвалення додаткового рішення. 
Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29)
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновкам суду апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову.
Викладені в касаційних скаргах доводи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанцій не підтвердилися під час  розгляду касаційних скарг позивача і відповідача Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що постанова апеляційного суду  ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                            А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                 Л.О.Єресько 

                                                                                В.М. Соколов