Постанова   
Іменем України
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 534/1906/15-ц
провадження № 61-24111св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Дорош А. І., Триголова В. М., Лобова О. А.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди квартири.
Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір оренди квартири 
АДРЕСА_1 строком на 2 роки, відповідно до якого встановлено плату за житло у розмірі 1 500,00 грн на місяць з повною оплатою комунальних послуг наймачем. 
За період з 18 грудня 2013 року по 12 серпня 2015 року ОСОБА_2 здійснено оплату за житло лише за два місяці. 
У зв`язку із зазначеним, просила суд стягнути з відповідача заборгованість 
у розмірі 27 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 
27 000,00 грн та понесені судові витрати у розмірі 270,00 грн.
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем за договором оренди за період з 18 грудня 2013 року по 12 серпня 2015 року здійснено оплату за житло лише за два місяці, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 
27000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким 
у задоволенні позову ОСОБА_1   відмовлено. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що за договором оренди квартири від 18 грудня 2013 року фактичним спірним періодом є період з 18 грудня 2013 року по 01 січня 2015 року, оскільки з 01 січня 2015 року відповідач не проживає 
в орендованій квартирі. Позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості за договором оренди у розмірі зазначеному позивачем, а із заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника Комсомольського МВ УМВС України 
в Полтавській області від 05 серпня 2015 року вбачається, що станом на 01 січня 2015 року відповідач має заборгованість з орендної плати 4 000,00 грн. 
З урахуванням витрачених відповідачем коштів на придбання вхідних дверей та вікон для орендованої квартири на загальну суму 5 924,90 грн, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Аргументи учасників справи
У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не мав підстав вважати, що у 2014 році ОСОБА_2 витратив кошти у сумі 5 924,90 грн на придбання вхідних дверей та вікон для орендованої квартири, оскільки відповідач провів покращення в орендованій квартирі в рахунок заборгованості по договору оренди за 2009 рік. Так, ОСОБА_2 за період оренди квартири з 01 червня 
2009 року по 01 січня 2012 року допустив заборгованість з орендної плати 
у розмірі 12 000,00 грн і згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи взяв на себе зобов`язання здійснити встановлення вхідних дверей та вікон в квартирі. Крім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги товарні чеки про придбання будматеріалів, які в її квартирі встановлені не були. Про те, що ОСОБА_2 в період з 01 січня 2015 року по 12 серпня 2015 року не проживав в орендованій квартирі, позивача згідно пунктів 5.2, 5.3 договору оренди відповідач не повідомив, квартиру не повернув і вона позивач взагалі не мала доступу до квартири. Таким чином факт не проживання відповідача 
в орендованій квартирі не є підставою для розірвання договору.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав.
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження 
в цій справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
01 червня 2009 року між сторонами укладено договір оренди квартири строком до 01 січня 2012 року з моменту прийняття квартири згідно акту прийому ? передачі. 
Відповідно до умов вказаного договору орендодавець ОСОБА_1 надала орендарю ОСОБА_2 та членам його родини для проживання квартиру АДРЕСА_1 , а орендар взяв на себе зобов`язання по оплаті комунальних послуг та обумовленої плати за житло.
01 лютого 2013 року та 18 грудня 2013 року між сторонами укладено аналогічні договори. Строк дії останнього встановлено до 01 січня 2016 року. Після укладення зазначених договорів сторонами складалися відповідні акти прийому-передачі квартири.
Пунктом 1.2 договору від 18 грудня 2013 року встановлено, що орендар має сплачувати плату за оренду квартири у розмірі 1 500,00 грн на місяць та 100 % оплачувати вартість комунальних послуг та кабельного телебачення.
Згідно пункту 1.4 цього договору орендар може в рахунок орендної плати робити ремонт у квартирі, установити вхідні двері, зробити заміну вікон й інші ремонти при узгодженні з орендодавцем.
Згідно пунктів 5.2 та 5.3. договору його може бути розірвано достроково 
з ініціативи кожної сторони, про що необхідно попередити іншу сторону за 15 днів.
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило 
є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так 
і недоговірних зобов`язань. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 
(2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору 
в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 
(4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частин першої, третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.
ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати за договором від 18 грудня 2013 року за період з 18 грудня 
2013 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 27 000,00 грн.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки. 
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: 
(а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано 
з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
і заперечень.
Суд першої інстанції встановив, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту сплати обумовленої договором плати за оренду квартири, яким за договором оренди за період з 18 грудня 2013 року по 12 серпня 2015 року здійснено оплату за житло лише за два місяці. За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди квартири від 18 грудня 2013 року у розмірі 27 000,00 грн. 
Оскільки апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції 
і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.
За подання касаційної скарги  ОСОБА_1 сплатила 324,00 грн судового збору, у зв?язку з задоволенням якої сплачений судовий збір підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року скасувати.
Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 серпня 
2016 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 324,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук