Справа № 450/2953/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/2888/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Юзефович Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Кукси Д.А., у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , заступник начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І. про визнання неправомірними дій заступника начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів Оксани Іванівни щодо повернення виконавчого документу стягувачеві без прийняття до виконання, -

                                               в с т а н о в и л а:
       
       21.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із скаргою в якій просив визнати неправомірними дії заступника начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І., щодо повернення виконавчого документу стягувачеві без прийняття до виконання.
       Скаргу мотивував тим, що 25 травня 2019 року заступник начальника Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області, ОСОБА_3 , склала повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 20 липня 2018 року Пустомитівським районним судом м. Львова у справі №450/2953/16-ц про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користування житлом. Це повідомлення заявник отримав 12 червня 2019 року. Державний виконавець мотивує своє рішення тим, що у виконавчому документі не вказано, яким саме способом боржник (відповідач) чинить перешкоди та не визначено які саме дії необхідно вчинити державному виконавцеві для усунення перешкод у користуванні житлом. Такі дії державного виконавця є неправомірними, оскільки суд не повинен зазначати у виконавчому листі, які саме дії має вчинити державний виконавець для виконання рішення. На підставі наведеного просить скаргу задовольнити.
       Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій заступника начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І. щодо повернення виконавчого документу стягувачеві без прийняття до виконання - задоволено. 
       Визнано неправомірними дії заступника начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І. щодо винесення 29.05.2019 року повідомлення про повернення виконавчого документу (боржник ОСОБА_2 ) стягувачеві без прийняття до виконання.
       Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документу (боржник ОСОБА_2 ) стягувачеві без прийняття до виконання, винесене 29.05.2019 року заступником начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І.
       Не погоджуючись із судовим рішенням Пустомитівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області оскаржив таке в апеляційному порядку.
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що приймаючи рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, заступник начальника Пустомитівського РВДВС ГТУЮ у Львівській області виходив з того, що приписами Закону України «Про виконавче провадження» встановлюється порядок виконання рішення суду, зокрема зобов`язального характеру, та визначаються заходи примусового виконання, а спосіб виконання такого рішення визначається виключно судом. Однак, всупереч вказаним вимогам, у резолютивній частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2018 року не визначено способу виконання рішення, яке за своїм змістом є рішенням зобов`язального характеру, а також не зазначено які саме дії (чи утримання від таких дій) повинен вчинити відповідач. В свою чергу, спосіб виконання рішення суду визначає дії державного виконавця, які будуть спрямовані на його виконання, шляхом вжиття конкретних заходів примусового виконання. 
       Вважає помилковою позицію суду, що виконавчий документ повинен бути прийнятий до виконання та державний виконавець повинен діяти відповідно до вимог ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки згадана стаття визначає порядок виконання рішення суду зобов`язального характеру, а не встановлює спосіб такого виконання та, відповідно, не визначає, які заходи примусового виконання необхідно вжити державному виконавцю.
       Зважаючи на викладене, дії заступник начальника Пустомитівського РВДВС ГТУЮ у Львівській області Максимів О.І. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання є правомірним. Виконавчий документ Пустомитівського районного суду Львівської області № 450/2953/16-ц не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не визначає способу вчинення виконавчих дій, а як наслідок застосування заходів примусового виконання, не визначає спосіб та порядок виконання рішення суду стосовно кожного з відповідачів. Прийняття такого виконавчого документа до виконання, без приведення його у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження» призведе до порушення прав як стягувача, так і боржника у виконавчому провадженні. 
       Окрім того, оскаржувана ухвала прийнята судом з порушенням норм процесуального права, оскільки повідомлення про призначення судового розгляду надійшла на адресу Пустомитівського РВДВС ГТУЮ у Львівській області після розгляду справи, що позбавило прав, передбачених ст. 49 ЦПК України. 
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. 
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що покликання державного виконавця у повідомленні про повернення виконавчого документа на п. 7 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» є неправомірним, оскільки їй на виконання пред`явлено виконавчий лист, який згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Державний виконавець повинен був діяти у відповідно до вимог ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження». Тому дії заступника начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І., щодо повернення виконавчого документу (боржник ОСОБА_2 ) стягувачеві без прийняття до виконання, є неправомірними у зв`язку з чим слід скасувати повідомлення.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково з наступних підстав. 
Судом встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2018 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні наступними приміщеннями будинку під АДРЕСА_1 : на першому поверсі: житловою кімнатою літ.1-1, площею 32,6 кв.м.; гаражем літ. ІІ, площею 25, 1 кв.м.; на другому поверсі: житловою кімнатою літ. 1-8, площею 18, 1 кв.м.; житловою кімнатою літ. 1-9, площею 32, 6 кв.м. 
20.07.2018 року видано виконавчий лист, у якому як боржник зазначено ОСОБА_2 , і який скаржником пред`явлено до виконання. 
29.05.2019 року заступником начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І., вказаний виконавчий лист повернуто стягувачеві ОСОБА_1 , оскільки у виконавчому листі не зазначено, яким саме чином відповідачі (боржники) чинять перешкоди у користуванні майном та не зазначено, які саме виконавчі дії необхідно вчинити державному виконавцю для усуненняперешкод у користуваннімайном, тому керуючись п. 7 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ, повертається без прийняття до виконання.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону).
Таким чином, одним із видів рішень, що приймаються державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження є повідомлення.
При цьому, відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 4, ст. 10 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»), тобто є примусовим виконанням рішення суду.
Згідно статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконання рішення немайнового характеру передбачене ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». 
За відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачених у ст. ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
       Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що заступник начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І. помилково керувалась при прийнятті оскаржуваного повідомлення приписами п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» згідно яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
       При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно вимог ч. ч. 1 - 3, 7 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
       Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
       Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
       Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
?        Заступник начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І., приймаючи повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану ОСОБА_1 зазначені вимоги закону проігнорувала. Натомість у апеляційній скарзі вдалась до критики та оцінки судового рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем не було вжито передбачених законом дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду. Внаслідок незаконних дій державного виконавця Максимів О.І. щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, порушується право стягувача ОСОБА_1 щодо завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судового рішення.
Доводи скарги про те, що у резолютивній частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2018 року не визначено способу виконання рішення, яке за своїм змістом є зобов`язального характеру та не зазначено які саме дії (чи утримання від таких дій) повинен вчинити відповідач, за вище вказаного не дають підстав для висновку про необґрунтованість скарги, оскільки державний виконавець не була позбавлена права звернутись до суду із заявою про роз`яснення рішення чи встановлення способу його виконання у спосіб, передбачений законом. Доводи апелянта про те, що виконавчий документ, виданий на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/2953/16-ц не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», не ґрунтується на матеріалах справи.
Тому ухвала суду першої інстанції в частині визнання дій заступник начальника Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Максимів О.І. неправомірними є законною та обґрунтованою і в цій частині таку слід залишити без змін. 
В той же час, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції як спосіб усунення порушеного право скаржника обрав скасування повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа, що на думку колегії суддів є невірним, оскільки ч. 2 ст. 452 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд, визнаючи оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними, зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Скасування ж лише повідомлення про повернення виконавчого документа не є ефективним способом по відновленню порушеного права скаржника. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду в цій частині слід змінити виклавши абзац 3 резолютивної частини такої в наступній редакції:        
«Зобов`язати Пустомитівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 20 липня 2018 року Пустомитівським районним судом м. Львова у справі № 450/2953/16-ц про зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні наступними приміщеннями будинку під АДРЕСА_1 : на першому поверсі: житловою кімнатою, літ.1-1, площею 32, 6 кв.м.; гаражем, літ. ІІ, площею 25, 1 кв.м.; на другому поверсі: житловою кімнатою, літ. 1-8, площею 18, 1 кв.м.; житловою кімнатою, літ. 1-9, площею 32, 6 кв.м., боржником у якому є ОСОБА_2 .» 
Мотиви апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала прийнята судом з порушенням норм процесуального права, оскільки повідомлення про призначення судового розгляду надійшло на адресу Пустомитівського РВДВС ГТУЮ у Львівській області після розгляду справи, що позбавило прав, передбачених ст. 49 ЦПК України, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки про час та місце розгляду скарги представник Пустомитівського РВДВС ГТУЮ у Львівський області був повідомлений належним чином, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_6 (а.с.75).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскільки апеляційна скарга задовольняється лише частково, а оскаржене судове рішення частково змінюється а в іншій частині залишається без змін, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 10 лютого 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області задовольнити частково.
Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини такої в наступній редакції:        
«Зобов`язати Пустомитівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 20 липня 2018 року Пустомитівським районним судом м. Львова у справі № 450/2953/16-ц про зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні наступними приміщеннями будинку під АДРЕСА_1 : на першому поверсі: житловою кімнатою, літ.1-1, площею 32, 6 кв.м.; гаражем, літ. ІІ, площею 25, 1 кв.м.; на другому поверсі: житловою кімнатою, літ. 1-8, площею 18, 1 кв.м.; житловою кімнатою, літ. 1-9, площею 32, 6 кв.м., боржником у якому є ОСОБА_2 ». 
       В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
       Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.