Ухвала
Іменем України 
03 березня 2020 року
м. Київ
справа № 572/2694/18
провадження № 51– 1056 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від              21 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 21 листопада                      2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої  та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду 21 листопада 2019 року вказаний вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 10 червня 2018 року, о 20 год. 00 хв. перебуваючи у спальній кімнаті будинку по   АДРЕСА_1 , під час суперечки зі своїм батьком  ОСОБА_6 , що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, який перебував в стані алкогольного сп`яніння, обома руками штовхнув останнього, внаслідок чого ОСОБА_6 упав та ударився лівою частиною тулуба об дерев`яне било ліжка та отримав тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу (синця) лівої переднє-бокової поверхні грудей з проекційно йому розташованим крововиливом у м`які тканини, перелому 8-го лівого ребра та ушкодження селезінки (розрив по діафрагмальній поверхні), які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, від отримання яких останній упродовж, приблизно, наступних 2-6 годин помер на місці події.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій  при призначенні засудженому покарання належним чином не врахували, що ОСОБА_5 визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Крім того, на думку захисника, суди залишили поза увагою дані, що характеризують ОСОБА_5 , а саме те, що він позитивно характеризується, думку потерпілої, яка просила застосувати до засудженого ст. 75 КК. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Мотиви суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 119 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий визнав свою вину, щиро розкаявся, активно спряв розкриттю злочину, раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на «Д» обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває. Також судом враховано, що після вчинення кримінального правопорушення засуджений не вчиняв будь яких можливих дій для надання медичної допомоги потерпілому.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд. 
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи, в тому числі й щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4  у його касаційній скарзі, в інтересах ОСОБА_5 ..
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                      ОСОБА_3