Окрема думка
 
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 826/13405/18 (провадження № 11-699 апп 19)
11 листопада 2019 року
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду розглянула касаційну скаргу Радомишльської районної спілки споживчих товариств на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у справі за позовом Радомишльської районної спілки споживчих товариств до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи - Державне підприємство «СЕТАМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЦ Фрай», про визнання протиправними дій і постановою від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу задовольнила частково, змінила постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року виклавши її мотивувальну частину в редакції своєї постанови.
 
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
 
1.        Велика Палата Верховного Суду частково задовольняючи касаційну скаргу дійшла висновку, що суд апеляційної інстанцій в цілому дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, однак висновок суду апеляційної інстанції з приводу того, що у спірних правовідносинах позивач має звернутися у визначеному Цивільним процесуальним кодексом України ( далі - ЦПК України) порядку зі скаргою на дії державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ Велика Палата Верховного Суду вважає неправильним, оскільки належним способом захисту майнових прав позивача є звернення до суду (в порядку господарського або цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу) з окремим позовом, а не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, ураховуючи також, що позивач не є стороною відповідного виконавчого провадження і за нормами цього Кодексу не може звертатися з такою скаргою.
 
2.        Обґрунтовуючи свою позицію Велика Палата Верховного Суду зазначила що за правилами частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
3.        Предметом спору в цій справі є дії державного виконавця з передачі на примусову реалізацію нерухомого майна у виконавчому провадженні № 56422016 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Солом`янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором у сумі 4 922 626,30 грн.
 
4.        Порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, врегульовано положеннями розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.
 
5.        Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
6.        Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).
 
7.        Оскільки позивач - Радомишльська районна спілка споживчих товариств не є стороною виконавчого провадження № 56422016, то, й не може звернутися зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, передбаченому статтею 447 ЦПК України, за якою лише сторони виконавчого провадження мають на це право, отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що цей позов Радомишльської районної спілки споживчих товариств може бути розглянутий судом, який видав виконавчий документ у зазначеному вище порядку, є помилковим.
 
8.        Разом із цим, зі змісту позову вбачається, що оскарження позивачем до суду дій державного виконавця стосовно передачі об`єкта нерухомого майна на примусову реалізацію, спрямоване на захист майнових прав Радомишльської районної спілки споживчих товариств, яка вважає себе його законним власником.
 
9.        При цьому у справі встановлено, що станом на час звернення позивача до суду зазначене майно вже реалізоване і право власності на нього набула інша особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЦ Фрай», що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
10.   Хоч у цьому спорі Радомишльська районна спілка споживчих товариств оскаржує дії державного виконавця і не порушує питання про витребування зазначеного нерухомого майна або визнання його відчуження третій особі недійсним, однак при вирішенні спору перед судом постане питання про визнання чи скасування права третьої особи як нового власника і добросовісного набувача спірного майна.
 
11.   Натомість оскарження позивачем до адміністративного суду дій державного виконавця з передачі на примусову реалізацію нерухомого майна, вчинених на виконання судового рішення в цивільній справі, не є ефективним засобом юридичного захисту, оскільки жодним чином не відновить майнових прав позивача. Для належного захисту цього права в суді позивач має звернутися з окремим позовом в порядку господарського (цивільного) судочинства.
 
12.   Отже, за наведених обставин спір у цій справі не має ознак публічно?правового, оскільки стосується порушеного майнового права позивача і майнових прав третьої особи, а обраний позивачем засіб юридичного захисту є неефективним і жодним чином не поновить його прав.
 
13.   Однак, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
14.   Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно?правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
15.   Частинами першою та другою статті 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно?правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
 
16.   Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
 
17.   Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
18.   Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (частина друга статті 9 КАС України).
 
19.   Радомишльська районна спілка споживчих товариств в своєму позові, з урахуванням уточнень, просила суд визнати протиправними дії посадових осіб Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо передачі на примусову реалізацію приміщення універмагу загальною площею 6 128,70 кв. м, законним власником якого, на її думку, є Радомишльська районна спілка споживчих товариств, усупереч вжитим судами заходам забезпечення позову, за якими було заборонено вчиняти такі дії, що свідчить про їх протиправність.
 
20.   При цьому, Радомишльська районна спілка споживчих товариств хоч і зазначала, в обґрунтування свого позову, про те, що саме вона є єдиним законним власником приміщення універмагу, проте не заявляла жодних позовних вимог про витребування зазначеного приміщення універмагу або визнання його відчуження третій особі недійсним.
 
21.   Отже, висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив правильне по суті рішення оскільки оскарження позивачем до адміністративного суду дій державного виконавця з передачі на примусову реалізацію нерухомого майна, вчинених на виконання судового рішення в цивільній справі, не є ефективним засобом юридичного захисту, оскільки жодним чином не відновить майнових прав позивача та для належного захисту цього права в суді позивач має звернутися з окремим позовом в порядку господарського (цивільного) судочинства вважаю помилковим, оскільки з огляду на предмет і підстави позову, зміст заявлених позовних вимог спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
22.   Позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про витребування нерухомого майна або визнання його відчуження третій особі недійсним, водночас в силу приписів частини першої статті 330 та частини другої статті 388 ЦК України таке право позивач буде захищене лише в разі встановлення судом порушення процедури проведення прилюдних торгів, яке може мати наслідком визнання таких торгів недійсними.
 
23.   В іншому разі, якщо адміністративним судом буде встановлена незаконність (неправомірність) дій державного виконавця, які завдали позивачу збитків внаслідок втрати права власності на його майно, позивач матиме право на відшкодування таких збитків саме за рахунок держави незалежно від наявності підстав для витребування відчуженого на торгах майна у набувача.
 
За наведених обставин вважаю, що належним процесуальним рішенням Великої Палати Верховного Суду було б задоволення касаційної скарги Радомишльської районної спілки споживчих товариств, скасування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року та направлення справ до цього ж суду для продовження розгляду.

Суддя                                                                                                           В. В. Пророк

 
Окрема думка складена 31 січня 2020 року.